Дата документу 08.04.2025 Справа № 337/3611/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/3611/24 Головуючий у І інстанції: Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/590/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фельського Сергія Леонідовича на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фельського Сергія Леонідовича до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Лебідь Олена Андріївна, про встановлення факту непроживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті, визнання таким, що не прийняв спадщину, зобов`язання нотаріуса внести зміни до свідоцтва про право на спадщину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фельського С.Л. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А., про встановлення факту непроживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті, визнання таким, що не прийняв спадщину, зобов`язання нотаріуса внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 .

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позивач та ОСОБА_3 прийняли спадщину шляхом подання заяви до нотаріуса.

За інформаційною довідкою нотаріуса син померлого ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Позивач зазначала, що ОСОБА_2 , хоч дійсно був зареєстрований за однією адресою з батьком на час його смерті, однак фактично з ним на момент смерті не проживав.

Задовго до смерті батька він виїхав на постійне проживання за межі України і до цього часу перебуває за кордоном. Тому він не може вважатись таким, що пасивно прийняв спадщину.

Заяви про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлений 6-місячний строк ОСОБА_2 не подав.

З урахуванням встановлення факту непроживання відповідача зі спадкодавцем на момент смерті та неприйняття спадщини до свідоцтва про право на спадщину мають бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фельського С.Л. просила суд:

встановити факт непроживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини;

визнати ОСОБА_2 таким, що не прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

зобов`язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Лебідь Олену Андріївну внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 2023 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за № 270, спадкова справа № 58/2022, виключивши з числа спадкоємців відповідача ОСОБА_4 , його сина - ОСОБА_2 , та зазначивши, що ОСОБА_1 є спадкоємцем частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фельського С.Л. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фельського С.Л.зазначає, що позивач позбавлена можливості офіційно підтвердити факт не проживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем. І фактично суд першої інстанції встановив факт не проживання відповідача з батьком та факт неотримання спадщини. Вказує, що передбачений ст. 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців, тому позивач обрав належний спосіб захисту, звернувшись із вимогою про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

18 березня 2025 року до апеляційного суду надійшла заява приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А. про розгляд справи за її відсутності.

У судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 адвокат Сивова Я.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам повною мірою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб судового захисту її прав не ґрунтується на положеннях ст.16 ЦК України

Колегія суддів у цілому погоджується з висновком про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , проте з інших підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі помер ОСОБА_4 , який є батьком сторін та третьої особи.

Після його смерті відкрилась спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_2 .

05.05.2022 із заявою про прийняття спадщини звернулась донька спадкодавця ОСОБА_3 і приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А. була заведена спадкова справа №58/2022, в спадковому реєстрі № 69266312.

19.01.2023 до нотаріуса надійшла нотаріальна посвідчена 12.01.2023 заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформації Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 13.03.2023, наданої на запит приватного нотаріуса ЗМНО Лебідь О.А., на момент смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто станом на 30.04.2022, крім нього, за адресою: АДРЕСА_1 були також зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

29.03.2023 приватним нотаріусом ЗМР Лебідь О.А. третій особі ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , реєстровий № 240.

У свідоцтві нотаріус посвідчив, що спадкоємцями майна ОСОБА_4 , 1943 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його донька ОСОБА_3 , донька ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину видається ОСОБА_3 на 1/3 частину спадкової квартири, свідоцтва про право на спадщину на інші 2/3 частин спадкової квартири не видані.

06.04.2023 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лебідь О.А. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , реєстровий № 270.

У свідоцтві нотаріус також посвідчив, що спадкоємцями майна ОСОБА_4 , 1943р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його донька ОСОБА_3 , донька ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину видається ОСОБА_1 на 1/3 частину спадкової квартири, 29.03.2023 видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину спадкової квартири ОСОБА_3 , свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/3 частину спадкової квартири не видано.

Відповідач ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після батька ОСОБА_4 до нотаріуса не звертався, визнається нотаріусом таким, що прийняв спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину за законом не отримував.

Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України від 11.09.2024 в базі даних щодо перетинання державного кордону України за період з 01.01.2020 до 11.09.2024 містяться відомості про перетин 09.11.2020 кордону України (виїзд) громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно із частинами першої та другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Законом передбачено порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України).

Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Отже, застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці.

У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.

За таких обставин, передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2024 року у справі № 688/2822/22.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 обрала належний спосіб захисту, заявивши вимогу про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, на думку апеляційного суду, звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказала неналежний склад учасників справи, оскільки спір у цій справі стосується спадкового майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що залишилась після смерті ОСОБА_4 . Фактично позивач мала на меті доведення того, що тільки вона та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги за законом, які у визначений законом строк та порядку прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_4 . Задоволення цього позову матиме наслідком фактичний перерозподіл права на частку у спадковому майні, що безпосередньо зачіпає право іншого спадкоємця - ОСОБА_3 , яку позивач зазначила третьою особою.

Окрім цього однією з позовних вимог є зобов`язання нотаріуса внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Лебідь Олена Андріївна,до участі у справі в якості відповідача не залучена ,а покладання будь яких обов`язків за судовим рішенням на третю особу у справі,процесуальним законом не передбачено.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений перш за все необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу (Постанова Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі №572/3632/15).

Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору відрізняється за обсягом прав та обов`язків.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 та приватного нотаріуса, і не можуть бути розглянуті судом без їх залучення в якості відповідачів.

Визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №203/2/19).

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для їх задоволення. Без залучення усіх належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №233/3366/19).

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України не зазначила усіх відповідачів, прав та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що є підставою для відмови у позові з підстав неналежного складу учасників.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови в позові з підстав його пред`явлення до неналежних відповідачів, у зв`язку з чим рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року в цій справі слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, визначивши належний склад учасників судового процесу.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Фельського Сергія Леонідовича задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року в цій справі змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: