ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3836/25 Справа № 209/3062/23 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року у складі судді Решетник Т.О.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 24 квітня 2010 року з відповідачем у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2011 року у справі № 2-283/2011 було розірвано.

Від шлюбу у подружжя народилася дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та перебуває на її утримання. Оскільки відповідач добровільної участі в утриманні дитини не приймає, вимушена була звернутися з відповідним позовом до суду.

З 09 жовтня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_4 .

Після припинення шлюбних відносин, відповідач фактично самоусунувся від виховання та утримання дитини, ніяк не цікавився донькою, не відвідував, не приймав будь-якої участі у її вихованні, та має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини, отже, наявні підстави стверджувати, що останній ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків,

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що будь-які дії з дитиною, а саме реєстрація за новим місцем проживання, переведення з одного навчального закладу до іншого, виїзд на відпочинок та/або лікування за кордон, потребують постійно отримувати дозвіл від відповідача, що в повній мірі не відповідає інтересам дитини, оскільки останній не виконує свої батьківські обов`язки, що свідчить про повну байдужість до подальшої долі дитини, просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути пеню за прострочення зі сплати аліментів.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 травня 2011 року по 31 квітня 2023 року в розмірі 221301,89 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки відповідач самоусунувся від виховання неповнолітньої дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріально її не утримує, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, позов є обґрунтованими. Враховуючи, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, наявні підстави для стягнення з останнього неустойки (пені) у визначеному судом розмірі.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у справі наявності у нього протиправної поведінки по відношенню до своєї дитини, матеріали справи не містять будь-яких доказів заходів впливу до нього щодо невиконання батьківських обов`язків, а тому у розумінні положень статті 164 СК України відсутні підстави для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення його батьківських прав. Окрім того, суд першої інстанції проігнорував висновок органу опіки та піклування та дійшов до помилкового висновку про позбавлення його батьківських прав. Вказує, що офіційно працює, із його заробітної плати проводилося стягнення аліментів які перераховувалися на рахунок виконавчої служби, що свідчить про відсутність в його діях винної поведінки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з огляду на наступне.

Згідно положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю дитини є ОСОБА_2 , батьком записано ОСОБА_1 .

Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 26 жовтня 2011 року у справі № 2-283/11 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно висновку органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області від 26 вересня 2024 року №2247/02.116, орган опіки та піклування ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, матеріально її не утримує. З урахуванням заборгованості по сплаті аліментів, яка виникла з вини відповідача, є всі підстави для застосування положень ст. 196 СК України та стягнення неустойки.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Європейський суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) Європейський суд з прав людини також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків у даній справі не встановлено та позивачем не доведено.

Судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що батько дитини не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Колегія суддів звертає увагу, що у даній справі встановлено, що відповідач бажає виховувати доньку, намагається усіма доступними способами приймати участі у її житті, сплачує аліменти на утримання доньки, що знайшло своє підтвердження у висновку органу опіки та піклування і вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків із своєю донькою. Такий факт свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні та утриманні.

При цьому, колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки ОСОБА_3 не відповідає інтересам самої дитини, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження. Наявні у матеріалах справи докази, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області від 26 вересня 2024 року №2247/02.116, за змістом якого, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дитини.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Разом з цим, статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У статті 195 СК України врегульовано порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), та вказано, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України (в редакції від 17 травня 2017 року, внесеними згідно із Законом № 2037-VIII) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Статтею 196 СК України (в редакції чинній на час виникнення заборгованості зі сплати аліментів) визначено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі виконавчого листа, виданого 06 вересня 2011 року Новгородківським районним судом Кіровоградської області № 2-177, відкрито виконавче провадження № 29921849 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Також слід зазначити, що виконавче провадження № 29921849 відкрито 22 листопада 2011 року, наступні дії щодо примусового виконання рішення суду проведені державною виконавчою службою лише 12 березня 2018 року, що свідчить про неналежне виконання виконавчої службою покладених на неї обов`язків та відсутність зацікавленості позивача у виконання рішення суду та отриманні аліментів на дитину.

Відповідно до частин 3, 4 статті 71 Закону № 1404-VІІІ визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. У передбачених у частині 4 названої статті випадках, виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику.

Тобто саме на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику.

На вище викладене, суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів, оскільки заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, а першочергово з вини державної виконавчої служби, оскільки на протязі тривалого періоду часу останньою не проводилась перевірка майнового стану боржника та його доходів, як це передбачено вимогами діючого законодавства й стягувачем взагалі не вчинялись будь-які дії для належного виконання рішення суду про стягнення аліментів на дитину.

За таких обставин, суд першої інстанції не встановив обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, як і не дослідив в повній мірі матеріали справи, дійшов до передчасного висновку про наявність вини відповідача у простроченні сплати аліментів на утримання дитини. Наявні у матеріалах справи копії банківських квитанцій, свідчать про відсутність у останнього умислу на ухилення від сплати аліментів на утримання дитини, оскільки підтверджують, що відповідач вживав всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, тому платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні.

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки позивачем під час розгляду справи не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу, як позбавлення останнього батьківських прав, саме в інтересах дитини та наявності винної поведінки у останнього щодо не сплати аліментів на утримання дитини. Суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків при винесенні оскаржуваного рішення на підставі доказів, які не відповідають вимогам статтей 76-81 ЦПК України та не можуть бути покладені в основу рішення.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошена 09 квітня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна