КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/1050/25

17 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 адвоката Журби Катерини Валеріївни на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року, постановлену під головуванням судді Маркєлової В.М. у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 27 серпня 2010 року між ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , батько, заявник) та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , мати) було укладено шлюб.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23 березня 2011 року, серія НОМЕР_1 .

У вересні 2016 року ОСОБА_2 пішла з родини із власних переконань будувати стосунки з іншим одруженим чоловіком, залишила доньку проживати з батьком, не повідомивши адресу свого нового помешкання. Протягом року, у період з вересня 2016 року по жовтень 2017 року, ОСОБА_2 періодично бачилася з донькою, чому батько дитини не заперечував. В подальшому дитина відмовилась від спілкування з матір?ю. Тоді 31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 без відома і згоди ОСОБА_1 примусово забрала дитину з дитячої дошкільної установи № 242 м. Києва і вивезла за межі м. Києва у невідомому напрямку. Місце перебування дитини мені довелося з?ясовувати за участю органів Національної поліції. Вищенаведене стало підставою для звернення ОСОБА_1 спочатку до поліції, а в подальшому - до суду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2018 року у справі № 753/20602/17 позов ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 , вирішено негайно відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_2 та передати її батьку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вищевказане судове рішення про визначення місця проживання дитини з батьком мати дитини - ОСОБА_2 , в апеляційному порядку не оскаржувала.

В подальшому, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі № 753/20227/17 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Весь час, починаючи з моменту відібрання дитини у матері, ОСОБА_2 , тобто починаючи з березня 2018 року він як батько здійснював і здійснює постійне утримання, піклування та виховання доньки, ОСОБА_3 . При повній мірі забезпечує задоволення всіх харчових, побутових потреб дитини, займається її навчанням, вихованням, всебічним розвитком. Також опікується здоров?ям дитини, регулярно відвідує лікарів.

Мати дитини ОСОБА_2 взагалі, жодним чином, не бере участі в утриманні та вихованні дитини, місце її знаходження, проживання, роботи невідоме вже протягом багатьох років.

Протягом багатьох років ОСОБА_2 не висловлювала жодного бажання спілкуватися з дочкою, брати участь у її утриманні та вихованні.

З довідки Служби у справах сім?ї та дітей Дарницької РДА № 101/46-43/2 від 01 листопада 2023 року вбачається, що «матір дитини ОСОБА_3 . ОСОБА_2 у період з 2019 року по теперішній час не зверталась до органу опіки та піклування Дарницького району м. Києва щодо визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

ОСОБА_2 знята з реєстрації у належній заявнику на праві власності квартирі АДРЕСА_1 , де вони разом проживали, на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року у справі № 753/14832/18.

Також звертає увагу суду, що для отримання інформації щодо того, чи протягом останніх п?яти років мали місце намагання матері дитини, ОСОБА_2 спілкуватися дитиною адвокат Журба К.В. зверталася з відповідним адвокатським запитом до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві. У відповідь на вказаний запит листом № від 30 жовтня 2024 року Дарницьке управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві повідомило, що протягом останніх п?яти років до Дарницького УП ГКНП у м. Києві заяв від громадянки ОСОБА_2 про вчинення ОСОБА_1 дій, що перешкоджають її спілкуванні з їх спільною донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не надходило.

Оскільки неповнолітня дочка ОСОБА_3 постійно проживає разом з заявникем вже майже 8 років, а саме з 2017 року. Цей факт достеменно підтверджено рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2018 року у справі № 753/20602/17, яким визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 , та вирішено відібрати малолітню дитину ОСОБА_3 від матері ОСОБА_2 та передати її батьку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дане рішення набрало законної сили, є чинним.

У відповідь на заяву б/н від 12 червня 2024 року із проханням скласти Акт обстеження умов проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 згідно з додатком до 9 до постанови Кабінету Міністрів України № 866 від 29 вересня 2008 року, Дарницька районна державна адміністрація листом № 101-101/M-1369-1832 від 02 липня 2024 року у складанні Акту заявнику відмовила, проте визнала факт спільного проживання дитини ОСОБА_3 разом з її батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

З огляду на відсутність у чинному законодавстві адміністративної послуги з отримання документу, який би підтверджував факт того, що особа самостійно виховує свою дитину, отже не передбачено іншого позасудового порядку встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини, вважає, що подана ним заява про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає вирішенню саме судом, саме в порядку цивільного судочинства - в порядку окремого провадження.

Вважає, що висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 не підлягає врахуванню судом під час розгляду його заяви, посилаючись на таке.

Ухвалюючи зазначену постанову Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини, а тому такий спір має бути вирішено за загальним правилом у позовному провадженні.

Звертає увагу суду, що у вищезазначеній постанові (пункт 93) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що «За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв?язку із чим заяву ОСОБА 1 слід залишити без розгляду».

«Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами». На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі N? 154/3029/14-ц. Також у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила таке: «3 огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Так, «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив частини четвертої статті 403 ЦПК України, якою передбачено таку підставу передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому №? 201/16373/16-ц (провадження №14-27цс2 1))».

Звертає увагу суду, що правовідносини та обставини, що були предметом розгляду у справі № 201/5972/22, суттєво відрізняються від тих, що викладені у цій заяві з огляду на таке.

Про наявність спору про право йде мова за наявності існування певного стану суб?єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін. Тобто спір про право пов?язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, суб?єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають у реалізації права.

Натомість, як зазначено вище, мати дитини, ОСОБА_2 , взагалі, жодним чином, не бере участі в утриманні та вихованні дитини, місце її знаходження, проживання, роботи невідоме вже протягом багатьох років. Тому не існує спору між мною, батьком ОСОБА_3 , та її матір?ю, ОСОБА_2 , йдеться про встановлення існування певних обставин в умовах війни.

В той же час, як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, між сторонами в 2022 році було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов?язків батьків, з матері було стягнено аліменти на утримання малолітньої дитини.

Зазначає, що у його ж випадку, як зазначено вище, мати ОСОБА_2 не бере участі у вихованні та утриманні дитини протягом багатьох років, ще з кінця 2017 року. Так, місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком рішенням суду. Вважає, що наведене свідчить про відсутність спору між батьками дитини щодо її місця проживання, про відсутність бажання матері брати участь у вихованні та утриманні нашої спільної дочки.

Встановлення рішенням судом факту самостійного виховання дитини батьком необхідно задля забезпечення повноцінного догляду та належних умов для дитини і збереження її прав та інтересів.

Крім того, не може бути спору про право на отримання відстрочки від призову між заявником та територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, оскільки останній не є суб?єктом отримання такої відстрочки, а на виконання своїх повноважень, визначених Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та на підставі документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, лише приймає рішення стосовно надання чи відмови у наданні особі відстрочки відповідно до наданого нею переліку необхідних документів.

При цьому заявник звертає увагу суду, що йому надано відстрочку (бронювання) від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Встановлення факту, що заявник самостійно виховує, піклується та здійснює догляд за неповнолітньою донькою, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без участі матері - ОСОБА_2 , необхідне йому для подальшого здійснення утримання, захисту прав та інтересів дитини - ОСОБА_4 , для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, який самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Також встановлення факту самостійного виховання дитини є необхідним для уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб.

З огляду на вище викладене просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме - що він, батько, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , здійснює самостійне виховання, піклування та повне фінансове утримання неповнолітньої дитини, дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 06 лютого 2025 року представник заявника ОСОБА_1 адвокат Журба Катерина Валеріївна подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою направити справу для продовження розгляду до першої інстанції.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що у судовому порядку (в порядку загального позовного провадження) вже було вирішено спір між батьками дитини, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком - ОСОБА_1 , ще у 2018 році та починаючи з моменту відібрання дитини у матері, тобто починаючи з березня 2018 року скаржник здійснював і здійснює постійне повне утримання, піклування та виховання доньки, ОСОБА_3 . При цьому скаржник в повній мірі забезпечує задоволення всіх харчових, побутових потреб дитини, займається її навчанням, вихованням, всебічним розвитком. Також опікується здоров`ям дитини, регулярно відвідує лікарів.

Вказує на те, що надані докази підтверджують факт спільного місця проживання з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 , який підтверджений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року у справі № 753/20602/17, не заперечується ані матір`ю дитини, ані Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.

Звертає увагу на те, що оскаржувану ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 753/1050/25 було винесено незаконним складом суду, а саме суддею Маркєловою В.М., оскільки передача їй заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відбулася із порушенням приписів ст. 15 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

В судове засідання з`явився представник заявника ОСОБА_1 адвокат Журба Катерина Валеріївна, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року (справа № 753/20602/17) позов задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Києва з батьком ОСОБА_1 .

Відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від матері ОСОБА_2 та передано її батьку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю м. Києва.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року (справа № 753/20227/17) позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції посилався на те, що факт самостійного виховання у випадку заявника повинен встановлюватися судом у цивільному судочинстві в порядку позовного провадження в межах позовних вимог про позбавлення батьківських прав (які включають в тому числі право та обов`язок матері на виховання дитини), заявлених до матері їх спільної дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) викладено висновок, за яким «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

З таких самих критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Як зазначив заявник, необхідність встановлення факту самостійного виховання ним дитини, виникла з метою захисту і реалізації законних прав та інтересів дитини, в тому числі для отримання підтверджуючих документів для виїзду з дитиною за межі України.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У цій справі заявник просить встановити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дітей.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на викладене ця справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).

Отже, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дітей.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, вимоги, заявлені заявником у цій справі в порядку окремого провадження, не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та можуть вирішуватися у межах відповідного спору про право між батьками дитини у позовному провадженні (постанови Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23, провадження № 61-13064св23, від 09 жовтня 2024 року у справі № 363/4834/23, провадження № 61-7565св24, від 10 жовтня 2024 року у справі № 930/2899/23, провадження № 61-9988св24, від 17 жовтня 2024 року у справі № 756/2845/24, провадження № 61-10458св24).

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За встановлених у цій справі обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23 (провадження № 61-13064св23).

При цьому слід звернути увагу, що приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

За встановлених у цій справі обставин та мети подання заяви про встановлення факту самостійного виховання заявником дітини, заявлені не є вимогами, які пов`язані із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що оскаржувану ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 22.01.2025 у справі № 753/1050/25 було винесено незаконним складом суду, а саме суддею Маркєловою В.М., оскільки передача їй заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відбулася із порушенням приписів ст. 15 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.2.1 Положень про автоматизовану систему документообігу суду вхідна кореспонденція, в тому числі процесуальні документи, приймається і опрацьовується користувачами автоматизованої системи, яким надано доступ до автоматизованої системи відповідно до їх функціональних обов`язків, і реєструється в автоматизованій системі в день її надходження. У разі неможливості з об`єктивних причин здійснити реєстрацію вхідної кореспонденції в день її надходження, така кореспонденція реєструється в автоматизованій системі в термін, визначений у розпорядженні керівника апарату суду із зазначенням причин встановлення такого терміну.

Згідно з п. 2.3.1. розподіл судових справ здійснюється в суді в день їх реєстрації, на підставі інформації, внесеної до автоматизованої системи, уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ.

Відповідно до п. 2.3.4. автоматизований розподіл судових справ здійснюється в автоматизованій системі за такими правилами:

із загального списку суддів визначаються судді, які мають повноваження та відповідну спеціалізацію (за наявності) щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу;

для суддів, які мають повноваження щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу, здійснюється розрахунок коефіцієнтів навантаження;

із числа суддів, які мають повноваження щодо розгляду судової справи на момент автоматизованого розподілу з урахуванням визначених автоматизованою системою коефіцієнтів навантаження здійснюється визначення судді для розгляду конкретної судової справи за принципом випадковості.

Відповідно до п. 2.3.46. за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду (особи, яка виконує його обов`язки) здійснюється повторний автоматизований розподіл судових справ у разі виявлення очевидних помилок в налаштуваннях автоматизованої системи діловодства суду при автоматизованому розподілі справ, що призвели до порушення порядку визначення судді (колегії суддів) для розгляду справи.

Електронний примірник такого розпорядження (додаток 14) вноситься до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня, що настає після його підписання.

Згідно з п. 2.3.47. результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи є протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідного суду (додаток 9), що автоматично створюється автоматизованою системою.

З матеріалів справи вбачається, що 15 січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зазначена заява була зареєстрована, вхідний номер 3163.

Відповідно до розпорядження № 7 від 15 січня 2025 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, від провідного спеціаліста відділу забезпечення розгляду цивільних та адміністративних справ Чернявської Т.О. надійшла доповідна записка про те, що 15.01.2025 року до суду надійшла заява про встановлення факту самостійного виховання. Після реєстрації справі присвоєно єдиний унікальний номер 753/867/25 та помилково розподілена між усіма суддями Дарницького районного суду міста Києва.

Згідно рішення зборів суддів Дарницького районного суду м. Києва від 07.11.2024 року, в зв?язку з реалізацією пілотного пректу щодо запровадження спеціалізації суддів у справах сім?ї та дітей, визначено суддів Котвицького В.Л., Котенко Р.В., Маркелову В.М.

В зв?язку з тим, що авторозподіл вищевказаної справи було здійснено невірно, цивільна справа № 753/867/25 підлягає повторному авторозподілу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової спраи між суддями від 16 січня 2025 року цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення було передано судді Маркєловій В.М.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає не обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції відбулось порушення приписів ст. 15 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ЦПК України та Положення про автоматизовану систему документообігу суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції положень частини четвертої статті 315 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Журби Катерини Валеріївни залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року

Головуючий: Судді: