ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3354/25, 22-ц/803/4441/25 Справа № 205/9788/23 Головуючий у першій інстанції: Приходченко О. С. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Приходченко О.С. від 26 листопада 2024 року, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Приходченко О.С. від 22 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання частки нерухомого майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 24 січня 2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року шлюб між нею і ОСОБА_2 був розірваний. Після розірвання шлюбу дійти згоди та розподілити спільне майно, нажите ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі, у позасудовому порядку вони не можуть. У період перебування в зареєстрованому шлюбі, 09 липня 2013 року ОСОБА_2 було придбано 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Власником іншої 1/2 частини домоволодіння, на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2013 року, стала її мати третя особа ОСОБА_6 . Також 09 липня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 було придбано земельну ділянку АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожним. Не зважаючи на вказану в договорах ціну нерухомого майна, подружжям було сплачено фактично продавцеві 31500,00 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_7 , яка підтверджує отримання 63000,00 доларів США від ОСОБА_2 , ОСОБА_8 і ОСОБА_4 . Тобто, їх подружжям на придбання спірного нерухомого майна було витрачено 31500,00 доларів США, а від продажу належної їм на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_2 , отримали лише 28000,00 доларів США. Крім цього, за період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_8 були придбані транспортні засоби, а саме 25 травня 2009 року автомобіль Шкода Феліція, держномер НОМЕР_1 , ринковою вартістю 65328,00 грн., 26 травня 2013 року мотоцикл Ямаха модель YBR125, держномер НОМЕР_2 , вартістю 36815,00 грн., 30 червня 2021 року автомобіль Опель модель Meriva, держномер НОМЕР_3 , вартістю 167445 грн., середня ринкова вартість якого на теперішній час становить 4500,00 доларів США. Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 на підставі, зокрема, частин 1, 2 статті 364 ЦК України, просила:

- визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 нерухоме майно - 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий №120100000:08:082:0008 по АДРЕСА_1 ;

- виділити у власність ОСОБА_1 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку літ. А-1, загальною площею 87,9 кв.м., житловою 64,1 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. Д, гаражу літ. К, погребу з шийкою літ. И, сараю літ. Е, №1-3, І споруди;

- виділити у власність ОСОБА_1 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 120100000:08:082:0008 по АДРЕСА_1 ;

- визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 рухоме майно - мотоцикл Ямаха модель YBR125, держномер НОМЕР_2 , автомобіль Опель модель Meriva, держномер НОМЕР_3 , автомобіль Шкода Феліція, держномер НОМЕР_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на мотоцикл Ямаха модель YBR125, держномер НОМЕР_2 , автомобіль Опель модель Meriva, держномер НОМЕР_3 , автомобіль Шкода Феліція, держномер НОМЕР_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості транспортних засобів Ямаха модель YBR125, держномер НОМЕР_2 (18407,50 грн), Опель модель Meriva, держномер НОМЕР_3 (83722,50 грн), Шкода Феліція, держномер НОМЕР_1 (32664,00 грн) у загальному розмірі 134794,00 грн (а.с. 2-4, 163-167 т.1).

Із зустрічним позовом до суду звернувся ОСОБА_2 , обґрунтовуючи його тим, що 1/2 частина домоволодіння та 1/2 частина земельної ділянки АДРЕСА_1 хоч і були придбані у період перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , однак є його особистою приватною власністю. На підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2006 року йому на праві приватної власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , власником іншої 1/2 частини квартири була ОСОБА_1 . Грошові кошти, сплачені кожним із них за придбання квартири, були їх особистою приватною власністю. 24 січня 2009 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . 08 липня 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу продали належні їм частки квартири АДРЕСА_2 за 203750,00 грн. Частину грошових коштів у розмірі 101785,00 грн, отриманих від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири, ОСОБА_2 зберігав до придбання спірних 1/2 частини домоволодіння і 1/2 частини земельної ділянки. 09 липня 2013 року за отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності частини квартири він придбав 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 . Право власності на іншу 1/2 частину домоволодіння і 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 належить третій особі, ОСОБА_4 . Відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння від 09 липня 2013 року продаж майна здійснено за 103390,00 грн, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, її продаж вчинений за 61150,00 грн. Тобто, договорами купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки зафіксовано істотні умови, будь-які попередні умови, зафіксовані у попередніх договорах, правового значення не мають. Розписка про отримання продавцем домоволодіння і земельної ділянки, ОСОБА_9 не може бути підтвердження купівлі нерухомого майна, оскільки вона не містить підписів інших осіб, зокрема підписів ОСОБА_4 і ОСОБА_2 . Тому позивач за зустрічним позовом просив визнати право особистої приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий №120100000:08:082:0008 (а.с. 141-148 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року первісну позовну заяву задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Шкода, держномер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 , у розмірі 32664,00 грн, грошову компенсацію вартості 1/2 частки мотоциклу Ямаха, держномер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , у розмірі 18407,50 грн, грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Опель, держномер НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , у розмірі 83722,50 грн, а всього 134794,00 грн. Вирішено залишити у власності ОСОБА_2 автомобіль Шкода, держномер 08 НОМЕР_7 , номер кузова НОМЕР_4 , мотоцикл Ямаха, держномер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , та автомобіль Опель, держномер НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 . У задоволенні інших позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

Зустрічну позовну заяву задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку літ. А-1, загальною площею 87,9 кв.м., житловою 64,1 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. Д, гаражу літ. К, погребу з шийкою літ. И, сараю літ. Е, № 1-3, І споруди. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 кадастровий №120100000:08:082:0008, площею 0,0765 га. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7517,84 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі у вигляді витрат на поштові відправлення у розмірі 350,00 грн. У задоволенні заяви ОСОБА_2 в іншій частині щодо стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення первісних позовних вимог, відмовивши у задоволенні зустрічного позову.

З апеляційною скаргою на додаткове рішення звернулася представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування додаткового рішення в частині відмови у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 цієї суми судових витрат.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення і додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг та часткового скасування рішення і скасування додаткового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та підтверджується зібраними у справі доказами, що 24 січня 2009 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (а.с. 5 т. 1), який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року у цивільній справі 205/1726/23, що набрало законної сили 13.04.2023 (а.с. 7 т. 1).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6 т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. за №2171, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на праві приватної власності у рівних частках по 1/2 кожному належала квартира АДРЕСА_2 , право власності на які у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 122-123, 125-126 т.1).

Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. за №1898, ОСОБА_2 і ОСОБА_8 продали за 203750,0 грн. належні їм (по 1/2 кожному) частини квартири АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровську) (а.с. 12 т. 1).

09 липня 2013 року, на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., зареєстрованого в реєстрі за №1196, на імя ОСОБА_2 придбано 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ), іншу 1/2 частину вказаного домоволодіння було придбано ОСОБА_4 , яка є матірю ОСОБА_1 (а.с. 14-15 т. 1). Домоволодіння придбано покупцями за 105390,0 грн. Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 17 оберт-18 т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. і зареєстрованого в реєстрі за №1199, на імя ОСОБА_2 придбано 1/2 частку земельної ділянки АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ) (а.с. 19-20 т. 1), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 22 т. 1). Власником іншої 1/2 частини на підставі цього ж договору є третя особа - ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 . Земельну ділянку покупцями придбано за 61150,0 грн, згідно п.2.2 вказаного договору.

26 травня 2018 року на імя ОСОБА_2 придбано мотоцикл Ямаха модель YBR125, 2013 року випуску, що підтверджується копією договору купівлі-продажу 1242/2018/958375, посвідченого територіальним сервісним центром №1242 та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 (а.с. 27, 28 т. 1).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 , виданого ТСЦ №1242, з 30 червня 2021 року за ОСОБА_2 реєстровано автомобіль Опель модель Meriva, держномер НОМЕР_3 (а.с. 29 т. 1).

Відповідно до копії угоди купівлі-продажу від 25 травня 2009 року, посвідченої Товарною біржею «Еверест», на імя ОСОБА_2 придбано автомобіль Шкода Феліція, держномер НОМЕР_1 (а.с. 168, 187 т. 1).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання частки нерухомого майна особистою приватною власністю,колегія зазначає наступне.

Спірні 1/2 частина будинку та 1/2 частина земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 придбані (09 липня 2013 року) одним з подружжя (чоловіком) у період зареєстрованого шлюбу сторін (з 24 січня 2009 року), тому це майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частину будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачем за зустрічним позовом не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.

Обґрунтування зустрічного позову, що кошти на придбання спірного нерухомого майна були вкладені із особистих коштів ОСОБА_2 , які отримані ним від продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 за день до придбання спірної нерухомості - є недоведеними.

У пункті 10 договору купівлі-продажу домоволодіння від 09 липня 2013 року №1196 зазначено, що продавцю доведено до відома, що третя особа ОСОБА_4 на день укладення цього договору в шлюбі не перебуває, грошові кошти, які витрачаються на придбання 1/2 частки майна, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на них, у томі числі відповідно до статтей 65, 74 та 97 СК України, немає.

Це договір вчиняється за письмовою згодою дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_11 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено 09.07.2013 приватним нотаріусом Ричкою Ю.О. за реєстровим №1195 (а.с. 14 т.1).

Таке ж положення міститься у пункті 3.13 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 липня 2013 року №1199 (а.с. 20 т.1).

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 03 червня 2024 року в справі №712/3590/22.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги неспростування позивачем за зустрічним позовом презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане у період шлюбу (після чотирьох років спільного проживання у шлюбі) нерухоме майно - 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; приймаючи також до уваги, що згода ОСОБА_1 зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя - ОСОБА_2 , що свідчить про придбання такого майна за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову та визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на вказане спірне нерухоме майно.

Доводи ОСОБА_2 , що на придбання спірного майна ним було витрачено 52695,0 грн (половина від 105390,0 грн за договором купівлі-продажу домоволодіння) та 30575,0 грн (половина від 61150,0 грн за договором купівлі-продажу земельної ділянки), які одержані від продажу належної саме йому 1/2 частини квартири за договором купівлі-продажу від 08 липня 2013 року (203750,0 грн. : 2 = 101750,0 грн), - не спростовують правильність викладених вище висновків апеляційного суду, оскільки ОСОБА_2 не доведено, що саме кошти від продажу його частки у праві власності на квартиру були витрачені на придбання спірного майна (1/2 частини домоволодіння та 1/2 частини земельної ділянки).

Належних, допустимих, достатніх доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на спірні 1/2 частину домоволодіння та 1/2 частину земельної ділянки ОСОБА_2 не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судових засідань.

Разом з тим, вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірні об`єкти (у цьому випадку 1/2 частина домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ) визнаються судом об`єктами спільної сумісної власності, не призведе саме по собі до захисту порушеного права позивачки за первісним позовом, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу нерухомого майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є визнання права власності на половину спірного майна або врахування його вартості при поділі усього майна подружжя, зокрема, у випадку стягнення компенсації вартості такого майна.

Отже, встановлення належності спірних 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №726/1388/16.

З урахуванням наведеного, первісні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 120100000:08:082:0008, задоволенню не підлягають, оскільки не є ефективним способом захисту.

Щодо первісних позовних вимог ОСОБА_1 про виділення у власність 1/4 частки домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , колегія зазначає наступне.

Згідно змісту позовної заяви ОСОБА_1 , вказана вимога заявлена з підстав, зокрема, частин 1, 2 статті 364 ЦК України.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

У первісній позовній заяві ОСОБА_1 , зокрема, просить виділити її у власність 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку літ. А-1, загальною площею 87,9 кв.м., житловою 64,1 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. Д, гаражу літ. К, погребу з шийкою літ. И, сараю літ. Е, №1-3, І споруди та виділити їй у власність 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 120100000:08:082:0008 за вказаною адресою, з посиланням на положення частин 1-2 статті 364 ЦК України.

Так, частиною першою вказаної вище статті встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно абзацу першого частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виділ у натурі нерухомого майна - це процедура виокремлення частки співвласника з об`єкта нерухомості у фізичному (реальному) вигляді. Тобто замість абстрактної частки у праві власності особа отримує реальну, окрему частину майна, яку може самостійно використовувати, володіти та розпоряджатися.

Однак, позивачкою за первісним позовом не представлено доказів технічної можливості та варіантів виділу половини від 1/2 частки житлового будинку і земельної ділянки в ідеальних частках або близьких до них з улаштуванням окремих входів відповідно до державних будівельних норм.

Клопотання про призначення відповідної судової комплексної будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи ОСОБА_1 не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань.

Тому позовні вимоги за первісним позовом про виділ у власність ОСОБА_1 1/4 частки (половини від 1/2 частки) домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 - задоволенню не підлягають.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшов безпідставного висновку про спростування позивачем за зустрічним позовом презумпції спільної сумісної власності подружжя щодо спірного нерухомого майна.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 120100000:08:082:0008, про виділення у власність ОСОБА_1 1/4 частки вказаного нерухомого майна; в частині задоволення зустрічного позову про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог з наведених вище апеляційним судом підстав.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи (ч. 4 ст. 49 ЦПК України).

Заявлені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі нові вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/4 частину домоволодіння та земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 - не приймаються до уваги, адже апеляційний суд не розглядає нові позовні вимоги, які не були заявлені та прийняті у місцевому суді.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскаржене лише в частині відмови у задоволенні первісного позову про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя 1/2 частки домоволодіння та 1/2 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 , про виділення у власність ОСОБА_1 1/4 частки вказаного нерухомого майна.

Тому суд апеляційної інстанції справу в частині задоволення первісних позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобілів Шкода, мотоциклу Ямаха, автомобіля Опель у загальному розмірі 134794,00 грн та в частині залишення у власності ОСОБА_2 цих транспортних засобів не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог та повну відмову в задоволенні зустрічного позову, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого останньою судового збору за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним позовним вимогам (134794,00 грн х 1%) у розмірі 1347 (одна тисяча триста сорок сім) грн 94 коп. Понесені судові витрати ОСОБА_2 , у зв`язку з повною відмовою в задоволенні його зустрічних вимог, покладаються на нього.

Таким чином, оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 7517,84 грн та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року підлягають скасуванню з розподілом судових витрат апеляційним судом.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню, додаткове рішення підлягає скасуванню.

Колегія звертає увагу, що кожна із сторін, за наявності підстав, не позбавлена можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, за іншого обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року в оскаржуваній частині в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 120100000:08:082:0008, про виділення у власність ОСОБА_1 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/4 частки земельної ділянки кадастровий номер 120100000:08:082:0008; в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 кадастровий номер 120100000:08:082:0008, площею 0,0765 га; в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору в розмірі 7517,84 грн скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 120100000:08:082:0008, про виділення у власність ОСОБА_1 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та 1/4 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 120100000:08:082:0008 відмовити.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 120100000:08:082:0008, площею 0,0765 га відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) судові витрати у розмірі 1347 (одна тисяча триста сорок сім) грн 94 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 09 квітня 2025 року.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова