Дата документу 08.04.2025 Справа № 334/6129/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6129/20 Головуючий у І інстанції: Ісаков Д. О.
Провадження № 22-ц/807/537/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мідяного Єгора Олександровича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, який ОСОБА_1 у подальшому уточнив, до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначено, що 13.12.2011 укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у власність 3/5 частки, а ОСОБА_3 1/5 частки вказаного будинку. Також 1/5 частки вказаного будинку у власність отримував неповнолітній ОСОБА_4 , який діяв за згодою батька ОСОБА_5 та матері ОСОБА_2 . Вказані частки в натурі не розділялись.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_6 .

У жовтні 2020 року позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_6 нібито 26.11.2013 давав згоду на відчуження спільного майна подружжя, а саме 1/5 частки будинку АДРЕСА_1 . Вказаний дозвіл завірений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Калініною О.В. під № 624.

Однак, на думку позивача, померлий ОСОБА_6 не надавав нотаріальної згоди на відчуження частки майна, що знаходилось у спільній власності подружжя, оскільки на той час він мав онкологічне захворювання та не вставав з ліжка. Вважає, що документ підписаний не ОСОБА_6 . Тому договір дарування від 26 листопада 2013 року є недійсним.

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.10.2024, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 26 листопада 2013 року, щодо 1/5 частки житлового будинку з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №625 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Калініною Оленою Василівною.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мідяного Є.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду цим обставинам, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що застосувавши позовну давність у цій справі, відраховуючи строки від дня укладання спірного договору, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не був стороною спірного договору дарування і довідався про його існування тільки у жовтні 2020 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Мідяний Є.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні його позову.

ОСОБА_2 та її представник - адвокат Мазур Г.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 13.12.2011 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до договору ОСОБА_1 отримував у власність 3/5, а ОСОБА_3 1/5 частки вказаного будинку. Також 1/5 частки вказаного будинку у власність отримував неповнолітній ОСОБА_4 , який діяв за згодою батька ОСОБА_5 та матері ОСОБА_2 . Вказані частки в натурі не розділялись.

26.11.2013 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Калініною О.В. було посвідчено договір дарування 1/5 частки житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 82,2 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 3233 кв.м., реєстровий №625, відповідно до якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність Обдарованого ОСОБА_2 , а остання прийняла в дар 1/5 частку житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 82,2 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 3233 кв.м.

26.11.2013 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Калініною О.В. було посвідчено заяву ОСОБА_6 , якою він дає згоду своїй дружині - ОСОБА_3 на дарування нажитого ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі нерухомого майна: 1/5 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , дочці ОСОБА_2 , що зареєстровано в реєстрі за №624.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції призначено судову почеркознавчу експертизу документів за спеціальністю 1.1 Дослідження почерку і підписів, проведення якою було доручено експертам Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Так, відповідно до висновку експерта №188-24 від 27.05.2024 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 334/6129/24 встановлено, що підпис, який міститься у графі «Підпис» який має буквену транскрипцію «ОСОБА_6» у нотаріально посвідченій заяві, яка зареєстрована в реєстрі №624. ОСОБА_6 від 26.11.2013, якою він дає згоду на дарування нажитого нерухомого майна своїй дружині - ОСОБА_3 , виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_6 .

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків шляхом укладання правочинів, суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Так, враховуючи, що висновком експерта №188-24 від 27.05.2024 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 334/6129/24 встановлено, що підпис, який міститься у графі «Підпис» який має буквену транскрипцію «ОСОБА_6» у нотаріально посвідченій заяві, яка зареєстрована в реєстрі №624. ОСОБА_6 від 26.11.2013, якою він дає згоду на дарування нажитого нерухомого майна своїй дружині - ОСОБА_3 , виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що є підстави для задоволення позову позову та визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 26 листопада 2013 року, у зв`язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ЦК України.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Однак, оскаржуване рішення не містить висновків суду про наявність підстав для задоволення позову.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд стверджує, що верховенство права означає, що усі люди рівні перед законом як у своїх правах, так і в своїх обов`язках. Тим не менше, законодавство має враховувати різницю між людьми та ситуаціями за умови, що така різниця має об`єктивну і розумну підставу, переслідує правомірну мету, узгоджується з вимогами, яких дотримуються демократичні суспільства, та пропорційні цим принципам (рішення у справі «Партія добробуту (Refah Partisi), Ербакан, Казан та Текдаль проти Туреччини», від 31 липня 2001 року).

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands, заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, Ankerl v. Switzerlan, заява № 17748/91, від 23 жовтня 1996 року та

Kaya v. Austria, заява № 54698/00, від 08 червня 2006 року).

Таким чином, всупереч вимогам процесуального закону суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог ОСОБА_1 , що померлий ОСОБА_6 не надавав нотаріальну згоду на відчуження частки майна, що знаходилось у спільній власності подружжя, оскільки на той час він мав онкологічне захворювання та не вставав з ліжка. Висновком експерта підтверджено, що документ підписаний не ОСОБА_6 .

Застосовуючи в цій справі заяву про строк позовної давності, суд першої інстанції не взяв до уваги того, що ОСОБА_1 не був стороною договору дарування, а дізнався про нього тільки у жовтні 2020 року після того як його мати отримала копію цього договору з нотаріального архіву 13.10.2020.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 27.10.2020, що свідчить про дотримання ним строку для звернення до суду з цим позовом.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2024 року та ухвалити нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн (т. 1 а.с. 19) за подання позовної заяви та 1816,80 грн - за подання апеляційної скарги (т. 3 а.с. 51,81).

Оскільки новою постановою апеляційний суд задовольняє вимоги позовної заяви та апеляційної скарги, ОСОБА_1 має право на відшкодування витрат зі сплати судового розмірі 2657,60 грн, які слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Мідяного Єгора Олександровича - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2024 року - скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову, якою:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 26 листопада 2013 року, щодо 1/5 частки житлового будинку з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за № 625 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Калініною Оленою Василівною».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2657 (дві тисячі шістсот п`ятдесят сім) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: