Справа № 490/6497/24 Головуюча у 1-й інстанції Шолох Л. М.
Провадження №22ц/812/508/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 квітня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Горенко Ю. В.,

за участі: позивачки ОСОБА_1 , та її представника ОСОБА_2 ,

представниці відповідача Іванейко Я. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Державної податкової служби України

(далі ДПС України)

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 січня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Шолох Л. М. у приміщенні суду в місті Миколаєві із складенням повного рішення суду 30 січня 2025 року, описку у якому виправлено за ухвалою того ж суду, у справі

за позовом

ОСОБА_1 до ДПС України,

про припинення податкової застави,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника, звернулася із позовом до ДПС України, у якому просила припинити податкову заставу, накладену на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована у відповідному реєстрі на підставі акту опису майна №67 від 22 травня 2015 року.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 26 січня 2011 року набула у власність спірну квартиру, уклавши з підприємством «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих договір купівлі-продажу. Того ж дня договір зареєстровано у державному реєстрі правочинів.

Між тим, 30 листопада 2023 року позивачка, отримавши відповідну інформаційну довідку, дізналась про накладення 22 травня 2015 року Державною податковою інспекцією у Личаківському районі міста Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на належну їй квартиру обтяження у вигляді податкової застави боржника підприємства «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих.

Посилаючись на наведені обставини, та на той факт, що на час накладення обтяження у вигляді податкової застави боржник підприємство «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих вже не було власником спірної квартири, просила звільнити належне їй майно із податкової застави шляхом її припинення.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 серпня 2024 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 2 жовтня 2024 року ухвалу суду першої інстанції від 6 серпня 2024 року скасовано, а справу направлено до місцевого суду для продовження розгляду.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 жовтня 2024 року за позовом ОСОБА_1 відкрито провадження, справа призначена до судового розгляду.

У відзиві на позовну заяву відповідач ДПС України вважала позов необґрунтованим, з огляду на наявність у підприємства «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи. Податковий борг досі не погашено, внаслідок чого підстави для припинення податкової застави на майно, яке на час обтяження було зареєстровано за податковим боржником, немає. Головним управлінням ДПС у Львівській області державна реєстрація обтяження на майно ініційована на підставі акту його опису за відомостями, що отримані з Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції відділу державної реєстрації речових прав та нерухомого майна.

У жовтні 2024 року Головне управління ДПС у Львівській області звернулось з клопотанням про заміну відповідача ДПС України на належного відповідача Головне управління ДПС у Львівській області.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 січня 2025 року, описку у якому виправлено відповідно до ухвали того ж суду від 4 лютого 2024 (2025) року позов ОСОБА_1 задоволено, ухвалено про припинення податкової застави зареєстрованої на підставі акту опису майна №67, виданого 22 травня 2015 року Державною податковою інспекцією у Личаківському районі міста Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, на квартиру АДРЕСА_1 . Розподілено судові витрати.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з наявності підстав для припинення податкової застави.

В апеляційній скарзі представник відповідача просила рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що державну реєстрацію обтяження проведено у відповідності до положень Податкового Кодексу України, у зв`язку з наявністю у підприємства «Гарант» Львівської організації Українського товариства глухих заборгованості з обов`язкових платежів, та на підставі отриманих податковою службою відомостей з Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції відділу державної реєстрації речових прав та нерухомого майна про реєстрацію прав власності на спірну квартиру за податковим боржником.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

За змістом статті 317 ЦК України визначається, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Тому власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

При вирішенні справи судом встановлено, що 26 січня 2011 року між позивачкою ОСОБА_1 та підприємством «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих, від імені якого діяв представник Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Парадиз», укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.18-19).

Того ж дня договір зареєстровано у державному реєстрі правочинів (а.с.12-13).

Однак реєстрація права власності позивачки, як покупця, у відповідності до частини 4 статті 334 ЦК України, що є дією, яка є відмінною від реєстрації правочину, здійснена за спливом тривалого часу, а саме 20 листопада 2023 року (а.с.14-15).

Між тим, за час, що пройшов між укладенням та реєстрацією правочину і реєстрацією набуття права власності у відповідних реєстрах, презумпція договору купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально, а також правомірність набуття позивачкою права власності на квартиру, внаслідок такого правочину, його учасниками або іншими заінтересованими особами у відповідності до статей 204, 328 ЦК України не спростовано.

А отже, з січня 2011 року право власності на нерухоме майно у виді квартири АДРЕСА_1 набуто позивачкою ОСОБА_1 правомірно, незважаючи на його реєстрацію у відповідному державному реєстрі за спливом тривалого часу.

Таке здійснення власницею реєстрації свого права власності, набутого нею правомірно на підставі нотаріально посвідченого та зареєстрованого правочину, призвело в подальшому до її безпідставного обмеження у розпорядженні нерухомим майном.

Це обмеження виникло на підставі прийнятого 21 травня 2015 року начальником (заступника начальника) ДПІ у Личаківському районі міста Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області рішення №7111/23-005 за податковим боргом підприємства «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих, який виник у нього значно пізніше, ніж вчинення ним, як первісним продавцем, відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь покупця позивачки ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Обставини визначення у підприємства «Гарант» Львівської обласної організації Українського товариства глухих посадовою особою податкової служби суми податкового боргу призвели до складення нею 22 травня 2015 року акту №67 опису майна підприємства-боржника задля передачі його у податкову заставу. При складанні цього акту посадовою особою не були вказані усі характеристики такого майна, яке підлягає податковій заставі, та він не підписаний представником боржника. В акті є лише посилання на відомості із державного реєстру прав на нерухоме майно, внаслідок чого податковою службою описано майно підприємства у виді двокімнатної квартири в незавершеному будівництвом масиві забудови за адресою: АДРЕСА_3 , яке на час незавершеного будівництва, належало юридичної особі- боржнику на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 27.10.2010, але на час здійснення опису було вже відчуженим у встановленому законом порядку на користь іншої особи позивачки, яка набула таке майно правомірно (а.с102-103, 181).

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Держава не може втручатися у здійснення власником права власності, яке може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 6 і 7 статті 319 ЦК України).

Одним з таких обмежень власника у розпорядженні належним йому майном є опис та передача його майна у податкову заставу, що здійснюється відповідною податковою службою згідно до положень пунктів 87.2 статті 87 та 88.1 статті 88 Податкового Кодексу (ПК) України, якими презюмується, що джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами, та з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

Тому за положеннями пункту 89.3 статті 89 ПК України (у редакції на час здійснення опису майна) майно, на яке поширюється право податкової застави, повинно оформлюватися за актом опису. До такого акту включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Сам опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.

Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Відмова платника податків від підписання акту опису майна, на яке поширюється право податкової застави, не звільняє такого платника податків від поширення права податкової застави на описане майно. У такому випадку опис здійснюється у присутності не менш як двох понятих.

Сам порядок здійснення опису майна боржника врегульовано також і пунктами 2.1.та 2.2. розділу ІІ Порядку застосування податкової застави органами доходів і зборів, затвердженого наказом міністерства доходів і зборів України 10 жовтня 2013 року №572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 жовтня 2013 року за номером 1841/24373 (чинного на момент складення акту), за яким опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу (додаток 1). Таке рішення приймається керівником органу доходів і зборів і надається платнику податків, що має податковий борг.

Пункт 1.9. розділу І вищевказаного Порядку визначає, що право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 статті 89 розділу ІІ ПК України а також інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.

Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису майна за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Акти опису майна реєструються у журналі реєстрації актів опису майна (додаток 3). Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим.

Пункт 2.10 Порядку зазначає, що опис майна може бути проведено за даними органів, які згідно з чинним законодавством здійснюють реєстрацію майна, але такі дані не замінюють обов`язковість складання акту опису майна, що передається у податкову заставу, за визначеною у його додатках формою.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави колегії суддів виснувати, що складаючи 22 травня 2015 року акт опису майна на підставі відповідного рішення про наявність суми податкового боргу підприємства, посадова особа податкового органу діяла не у визначений законом спосіб та з порушенням процедури, що встановлена на підставі відповідних положень ПК України та Порядку, оскільки склала акт формально, виходячи виключно з відомостей, отриманих із реєстраційної служби, без їх належної перевірки, зокрема, в частині індивідуальної характеристики та вартості квартири, її належності податковому боржнику. Не підписаний складений акт і представником боржника або понятими, внаслідок чого поза увагою податкової служби залишилися ті обставини, що наведене майно вже закінчено будівництвом та відчужено підприємством на користь позивачки, внаслідок чого таке майно на час виникнення суми податкового боргу не може бути описано, як майно, що перебуває у власності платника податків юридичної особи.

Відповідно до частини 1, 2 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно до частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тому, обґрунтовуючи своє звернення до суду позивачка зазначила, що спочатку звернулася до Головного управління ДПС у Львівській області, коли дізналася про безпідставне визначення належного їй майна, як податкової застави юридичної особи боржника за сумою податкового боргу. Але головним управлінням не лише не усунуто перешкоди в розпорядженні належним їй на праві власності майном, а ще 21 липня 2024 року листом надані роз`яснення про те, що податкова застава службою зареєстрована у порядку, встановленому законом через наявність заборгованості у підприємства і підстави для її зняття чи припинення відсутні, оскільки на час здійснення опису майна право власності на спірну квартиру було зареєстровано за боржником (а.с.24-29).

В подальшому ОСОБА_1 отримані відповіді аналогічного змісту і від Державної податкової служби України 1 серпня 2023 року, 13 лютого 2023 року та 15 січня 2024 року (а.с.30-42).

Посилаючись на неможливість звільнення належного їй майна із податкової застави у відповідності до положень ПК України шляхом її припинення у досудовому порядку, позивачка просила суд про задоволення її вимог.

Так, податкова застава у відповідності до підпункту 14.1.155. статті 14 ПК України визначається, як спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Податковим кодексом України.

Втім, право податкової застави поширюється виключно на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права та на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому у відповідності до пункту 89.2 статті 89 ПК України.

За наведених обставин, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок стосовно того, що на час виникнення права податкової застави у боржника майно у вигляді двокімнатної квартири в незавершеному будівництвом масиві забудови за адресою: АДРЕСА_3 , було відсутнє, так як воно йому не належало ні на підставі права власності за свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 27.10.2010, ні на праві господарського або оперативного відання.

Сам об`єкт нерухомого майна із незавершеного будівництвом масиву трансформувався у завершене будівництвом майно та був відчужений юридичною особою на користь позивачки, яка його набула у відповідності до правочину, не забороненому законом.

Відсутність відповідного реєстраційного запису у відповідному реєстрі про визнання державою права власності ОСОБА_1 на об`єкт завершеного будівництва, та порушення посадовою особою органу податкової служби процедури та порядку складення акту опису майна задля його передачі у податкову заставу, яке було замінено на формальне викопіювання даних із відповідного реєстру в непередбачений спосіб для складення такого роду документів, призвели до порушення прав власника майна.

Навіть, реєстраційний запис, який покладено в основу для складення акту опису майна боржника, мав посилання на правовстановлюючий документ свідоцтво про право власності, яке втратило чинність, у зв`язку з укладенням та посвідченням іншого нотаріального правочину договору купівлі-продажу у відповідності до частини 1 статті 202, статей 204, 209-210 ЦК України.

Згідно з частиною 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 статті 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За правилами частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При тому способом усунення порушення такого права може бути обрано власником у будь-який спосіб, що не заборонений законом (статті 15, 16, 20 ЦК України).

Враховуючи наведене і те, що однією з підстав припинення податкової застави згідно з положеннями 93.1.4 статті 93 ПК України є проведення процедури адміністративного або судового оскарження, позивачка ОСОБА_1 обрала захист свого порушеного права шляхом припинення податкової застави, зареєстрованої на підставі акту опису майна, складеного з порушенням визначеного законом порядку та процедури.

Разом з тим, заперечуючи проти припинення податкової застави, відповідач, в свою чергу, посилався на неправильно обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права, з огляду на те, що відповідно до положень статті 93 ПК України 93.1. майно платника податків може звільнятися з податкової застави лише з дня: 93.1.1. отримання контролюючим органом підтвердження повного погашення суми податкового боргу в установленому законодавством порядку; 93.1.2. визнання податкового боргу безнадійним; 93.1.3. набрання законної сили відповідним рішенням суду про припинення податкової застави у межах процедур, визначених законодавством з питань банкрутства; 93.1.4. отримання платником податків внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження або в інших випадках, передбачених статтею 55 цього Кодексу, рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання; 93.1.6. або отримання платником податків згоди контролюючого органу на відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, відповідно до статті 92 цього Кодексу.

За такого вважав відсутніми підстави для звільнення належного позивачці майна з-під податкової застави шляхом її припинення та не звернув увагу, що діючими положеннями ПК України інші способи звільнення майна із податкової застави, крім її припинення, не передбачено.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1 та 2 статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; тощо (частина 1 статті 11 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Внаслідок цього суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За наведених обставин та з урахуванням принципів розумності та приватноправового інструментарію (зокрема, ініціювання спору про припинення податкової застави з метою звільнення з-під застави майна, що належить власнику та обмежує його у праві розпорядження цим майном), очевидно, що позов про припинення податкової застави, застосованої не у відповідності до встановленої процедури, є ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів власника майна проти державного органу, що діяв не у спосіб, визначений його повноваженнями. Внаслідок цього наведені відповідачем доводи проти застосування власником обраного способу на захист своїх, вочевидь, порушених прав, не повинні бути використані для невиконання державним органом своїх публічних обов`язків, продовження порушення прав власника шляхом дії безпідставно застосованої ним податкової застави.

Отже, колегія суддів висновує, що рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та є по своїй суті справедливим, а зроблені ним висновки відповідають встановленим обставинам справи.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування, і вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідача зводяться до помилкового розуміння норм матеріального і процесуального права, переоцінки обставин, правильно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.

Підстав для перерозподілу судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України - залишити без задоволення а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 20 січня 2025 року, у якому усунуто описку за ухвалою того ж суду, без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбаченому статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова