Справа № 462/4153/24 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/3486/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника апелянта адвоката Бабенка С.С., представника відповідача адвоката Юрчака В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Бабенко С.С. на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 21 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 108 750,00 грн та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 04.12.2023 вона записалась на навчальні курси менторства з ОСОБА_3 на веб-сайті https://www.videomatica.com.ua/. В подальшому вона через вказаний веб-сайт здійснила часткову оплату вартості послуг у розмірі 13 750,00 грн за допомогою платіжного сервісу WayForPay. Наголошує, що платіжний сервіс WayForPay не надав можливості їй бачити, усвідомлювати і розуміти особу-одержувача грошових коштів. З метою повної оплати вартості навчальних послуг 04.12.2023 оформила сервіс оплату частинами у АТ КБ «ПриватБанк» на суму 95 000,00 грн, яку також сплатила на користь відповідача за допомогою платіжного сервісу WayForPay, оскільки всі платежі здійснювались через веб-сайт https://www.videomatica.com.ua/ і при оплаті коштів здійснювалась переадресація на платіжний сервіс WayForPay. Зазначає, що на початку квітня 2024 року зрозуміла, що послуги навчання з боку відповідача їй не надавались, замість цього відбувалось лише спілкування між людьми, які як і позивачка записались на згаданий курс. Відтак позивачка вирішила завершити навчальні курси, про що написала відповідну заяву організаторам навчальних курсів. У процесі листування із організаторами навчального курсу їй стало відомо, що кошти, які були сплачені нею з використанням платіжного сервісу WayForPay, були сплачені нею на рахунок, який не пов`язаний з особами, що повинні були здійснювати навчання відповідно до домовленостей між сторонами. Як нею було з`ясовано, грошові кошти були сплачені нею на рахунок відповідача. Окрім того, у позові наголошує, що між нею та відповідачем не існувало та не існує будь-яких домовленостей, договорів та угод, а відповідач фактично не надавав будь-яких послуг позивачці, що, на її думку, свідчить про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів. Відтак, прийшла до висновку про наявність підстав для звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів. З огляду на наведене просила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 21 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Бабенко С.С., подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, є такими, що не відповідають обставинам справи. Оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

На переконання Скаржника, суд першої інстанції, для повного, всебічного, об`єктивного та неупередженого розгляду справи повинен був дослідити наступні обставини справи: 1. Чи мав право Відповідач діяти в інтересах та від імені ФОП ОСОБА_4 .?; 2. Чи мав правові підстави Відповідач на прийняття коштів в інтересах та від імені ФОП ОСОБА_4 , яка надавала освітні послуги та чи була з ними ознайомлена Позивачка?; 3. Який вид договору та його істотні умови були досягнуті між Позивачем та Відповідачем у ході обміну повідомлень у месенджері «Telegram»?; 4. Які послуги надавались Відповідачем Позивачу?; 5. Чи достовірно розуміла Позивачка факт того, що вона сплачує ФОП ОСОБА_4 за надані нею освітні послуги 100,00 дол. США, а решту коштів отримував Відповідач?; Встановлення перелічених вище обставин свідчило б про те, що суд, виконуючи, завдання цивільного судочинства, здійснив повний, всебічний, об`єктивний та неупереджений розгляд справи.

На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про те, що між Позивачем та Відповідачем було досягнуто істотних умов договору, оскільки ті домовленості, які були досягнуті, стосуються виключно ОСОБА_4 , однак жодним чином не стосуються Відповідача. Позивачка ніколи не бажала і жодним чином не висловлювала намір мати будь-які правовідносини з Відповідачем.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 21.10.2024 року та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

28 листопада 2024 року від представника відповідача адвоката Юрчака В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Бабенка С.С., представника відповідача адвоката Юрчака В.В., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що за наявності договірних відносин між сторонами, застосування ст. 1212 ЦК України для відновлення порушених прав та інтересів позивачки не допускається. А отже, позивачка обрала неналежний та неефективний спосіб захисту, а тому в задоволенні її позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 02.11.2023 позивачка за допомогою месенджеру «Telegram» надіслала відповідачеві скриншот оплати у розмірі 100 дол. США. З скриншоту з платіжної системи, наданого відповідачем вбачається, що така оплата була здійснена щодо товару «бронювання менторства з ОСОБА_3 2024».

У відповідь на згадане повідомлення позивачки відповідач надіслав відповідь, у якій представився як «продюсер ОСОБА_5 » й в подальшому 03.11.2023 надіслав їй повідомлення у якому проінформував, що позивачка забронювала курс «Менторство з ОСОБА_3 ». В цьому ж листі відповідач зазначив, що: 1) курс менторства розпочинається орієнтовно 25.11.2023 року; 2) оплатити повну вартість курсу можна декількома частинами, зокрема за допомогою «монобанку» або «приватбанку»; 3) позивачці слід приєднатися до іншого, спеціально створеного чату у месенджері «Telegram», де присутні також інші учасники курсу менторства. Також в цьому листі відповідач навів позивачці детальний перелік дат, в якому відбуватимуться зустрічі в рамках курсу.

З долучених відповідачем до матеріалів справи через підсистему «Електронний суд» двох файлів відеозапису вбачається, що такі зустрічі відбувалися в режимі онлайн за допомогою сервісу «Zoom».

Як стверджувала позивачка, про навчальний курс «менторства з ОСОБА_3 » вона дізналась при перегляді вебсайту https://www.videomatica.com.ua/. На вказаному вебсайті розміщена інформація про «Videomatiсa Academy». З пояснень відповідача в суді першої інстанції вбачається, що це онлайн платформа, за допомогою якої за певну плату надаються навчальні послуги (курси). З наданих позивачкою роздруківок також вбачається, що на цьому вебсайті наявний розділ «Викладачі», серед яких згадується й наводиться фотографія « ОСОБА_6 ». Позивачка та відповідач визнали, що це ФОП ОСОБА_4 (псевдонім: ОСОБА_7 ). На цьому вебсайті для зацікавлених отримати послуги у вигляді курсів неодноразово пропонується подальший зв`язок із менеджерами через інші зручні вебсервіси, такі як «Telegram» та «Instagram».

06.11.2023 та 13.11.2023 позивачка та відповідач через месенджер «Telegram» обмінялись повідомленнями, зі змісту яких вбачається, що відповідач запитував позивачку, який метод оплати за курси їй більш зручний, а позивачка повідомила, що хотіла б оплатити частинами. У відповідь на це відповідач детально навів пояснення позивачці про те, як це слід зробити. 13.11.2023 відповідач надіслав позивачці два посилання на платіжну систему «WayForPay» для оплати: І частину у розмірі 13 750,00 грн. та ІІ частини 95 000,00 грн.

Як вбачається із долученої позивачкою квитанції про оплату від 21.11.2023 позивачка сплатила 13 750,00 грн. В графі «опис» зазначено: «частина оплати за менторство 2024 з ОСОБА_3 ». В графі «ЄДРПОУ» вказано: «».

Цього ж дня, 21.11.2023 відповідач надіслав позивачці повідомлення у месенджер «Telegram», в якому повідомив, що позивачка здійснила першу частину оплати, що позивачка підтвердила й додатково надіслала скриншот про це. У відповідь на це відповідач уточнив «чи розібралась» позивачка як оплатити другу частину, на що позивачка ствердно відповіла.

Згідно із заявою про надання кредиту «Оплата частинами» та Паспорту споживчого кредиту, що долучені позивачкою до позовної заяви вбачається, що 04.12.2024 року позивачка оформила строковий кредит у розмірі 95 000,00 грн.

Цього ж дня, 04.12.2023, відповідач надіслав позивачці повідомлення у месенджер «Telegram», в якому повідомив, що в цей день відбудеться перша зустріч в рамках курсу про менторство й в подальшому повідомив, що позивачка сплатила другу частину оплати, що позивачка підтвердила.

Як вбачається із долученої позивачкою квитанції про оплату від 04.12.2023 позивачка сплатила 95 000,00 грн. В графі «опис» зазначено: «частина оплати за менторство 2024 з ОСОБА_3 ». В графі «ЄДРПОУ» вказано: «».

В подальшому між позивачкою та відповідачем також відбувався обмін повідомленнями стосовно використання веб платформи «Notion». Наведені вище обставини обміну письмовими повідомленнями суд встановив на підставі аналізу роздруківок скриншотів із месенджеру «Telegram», які долучила позивачка до позовної заяви. До відзиву на позовну заяву відповідач також долучив скриншоти обміну повідомленнями із позивачкою у месенджері «Telegram», суд констатує, що зміст таких повідомлень збігається.

З долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву скриншотів обміну повідомленнями у месенджері «Telegram» також вбачається обмін повідомленнями в період з 18.01.2023 по 08.04.2024. З тексту цих повідомлень вбачається, що спілкування відбувалось між позивачкою та ОСОБА_4 , й стосувалося розвитку особистої сторінки позивачки у соціальній мережі «Instagram». Відповідач та його представник у судовому засіданні пояснили суду, що «курси менторства з ОСОБА_3 » передбачали не тільки онлайн спілкування, але й особисте спілкування із ОСОБА_4 стосовно розвитку особистих сторінок у різних соціальних мережах.

На долучених відповідачем до відзиву файлів відеозаписів, зображено як позивачка спілкується із ОСОБА_4 та розповідає про свої плани стосовно розвитку власного бізнесу в мережі інтернет, а ОСОБА_4 коментує ці плани, задає запитання та наводить певні вказівки чи коментарі. Як пояснив відповідач та представник відповідача такі відеозаписи є уривками із зустрічей в межах «курсу менторства», а «менторство» полягало в тому, що ОСОБА_4 допомагала в розвитку бізнесу, зокрема, порадами та підтримкою.

Із тексту позовної заяви вбачається, що позивачка «проходила курс», однак на початку квітня 2024 року вирішила «завершити навчання», про що написала «організаторам» курсу відповідну «заяву». Згадана заява не долучена позивачкою до матеріалів справи.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

За змістом ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст. 631 ЦК України).

Аналізуючи зміст розміщеної на веб сайті https://www.videomatica.com.ua/ інформації щодо освітніх послуг, зміст переписки між позивачем та відповідачем здійснені нею оплати з зазначенням мети такої оплати колегія суддів вважає доведеним наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем щодо надання освітніх послуг.

На веб сайті https://www.videomatica.com.ua/ була розміщена по своїй суті рекламна пропозиція отримати певні освітні послуги. Крім цього, на вказаному веб сайті розміщено інформацію про осіб, які можуть надавати такі послуги (викладачі), серед яких була зокрема ОСОБА_4 (псевдонім ОСОБА_7 ). Після цього відповідач шляхом обміну письмовими повідомленнями із позивачкою у месенджері «Telegram» повідомив позивачку про вартість послуг (108 750 грн.), порядок оплати вартості, можливість здійснити оплату частинами, факт того, що такі послуги надаватиме ОСОБА_4 , приблизну дату початку надання послуг, їх тривалість та періодичність.

Фактично між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, за якими позивачу були надані послуги, що полягали у проведенні курсу навчання, участь позивача в яких була обумовлена внаслідок домовленості сторін. За надані послуги на замовлення позивачки, нею була здійснена відповідна оплата на розрахунковий рахунок відповідача, яка підтверджується меморіальними ордерами. В свою чергу, відповідач в повній мірі виконала свої зобов`язання перед позивачем згідно досягнутих між сторонами домовленостями.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між сторонами не виникло кондиційного зобов`язання, яке передбачено ст. 1212 ЦК України, бо правовідносини між сторонами є договірними.

Позивач не довела, що відповідачем безпідставно було отримані кошти, в заявленому розмірі, без достатньої правової підстави на це та наявність правових підстав для застосування до даних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод такеконституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бабенко С.С. залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

У зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів з 24 лютого по 04 квітня 2025 року на лікарняному, повну постанову складено 16 квітня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.