ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/374/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та представника ОСОБА_1 адвоката Скрипченка Дмитра Віталійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року, ухвалене суддею Кунець Н.Р. у цивільній справі №607/16464/24 за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі ГУ ПФУ в Тернопільській області) звернулось в суд із позовом про стягнення з ОСОБА_1 переплати пенсії в розмірі 65958,71 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ГУ ПФУ в Тернопільській області була призначена та виплачувалась ОСОБА_1 пенсія по інвалідності. Однак, відповідно до листа Обласної МСЕК № 1 від 10 червня 2024 року № 360, довідка серії 12 ААВ №436311 від 10 листопада 2021 року, видана ОСОБА_1 про встановлення третьої групи інвалідності (довічно), вважається неправомірною та відмінена. Відповідно, виплату пенсії припинено та нарахована переплата пенсії за період з 1 листопада 2021 року по 22 січня 2024 року в сумі 65958,71 грн. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 1900-0503-8/33417 від 05 липня 2024 року відповідачку повідомлено про переплату пенсії та необхідність її повернення на рахунок позивача, однак станом на день подання позовної заяви переплата не повернута, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

Судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 3028,00 грн покладено на позивача ГУ ПФУ в Тернопільській області.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 5000,00 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Тернопільській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, оскільки переплата пенсії виникла внаслідок подання відповідачкою довідки серії 12 ААВ №43611 від 10 листопада 2021 року, яка вважається неправомірною та скасована. Тобто, безпідставне набуття та збереження майна було результатом поведінки набувача майна (подання пенсіонером недостовірних даних), відтак вважає, що ГУ ПФУ в Тернопільській області має право на стягнення з відповідачки надміру виплаченої пенсії внаслідок зловживань з боку пенсіонера

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипченко Д.В. просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ГУ ПФУ в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 26000,00 грн. Вказує, що будь-яких заперечень з приводу стягнення судових витрат та їх розміру від ГУ ПФУ в Тернопільській області не надходило, відтак в матеріалах справи відсутні докази, що вказують на доведеність неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи. Наданими доказами підтверджується понесення ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26000,00 грн

Відзивів на апеляційні скарги не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Обставини справи.

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 436311 від 10 листопада 2021 року, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності терміном довічно.

Листом Голови обласної МСЕК № 1 Ольги Ремези № 360 від 10 червня 2024 року повідомлено Начальника ГУ ПФУ в Тернопільській області, що обласною МСЕК прийнято рішення, відповідно до Постанови КМУ від 03 грудня 2009 року № 1317, пункт 12, вважати неправомірними довідки таких осіб, та відмінити їх, зокрема і стосовно ОСОБА_1 , Довідка серії 12 ААВ № 436311. Додатково повідомляють, що всіх осіб, вказаних у списку буде проінформовано про необхідність повторного фахового ЛКК для подальшого проходження МСЕК щодо підтвердження факту інвалідності.

Згідно Довідки про переплату пенсії від 13 червня 2024 року, ОСОБА_1 встановлено переплату пенсії в розмірі 65 958,71 грн, яка виникла в період з 01 листопада 2021 року по 22 січня 2024 року із причини: припинення виплати пенсії по інвалідності згідно листа Обласної МСЕК № 1 № 360 від 10.06.2024 (неправомірна довідка МСЕК).

Із протоколу індивідуального перерахунку за період з 1 листопада 2021 року по 31 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 за вказаний період виплачено пенсію у сукупному розмірі 65958,71 грн, переплата 65 958,71 грн.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 1900-0503-8/33417 від 5 липня 2024 року ОСОБА_1 повідомлено про переплату пенсії у сумі 65958,71 грн та необхідність її повернення на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Із відповіді обласної МСЕК № 1 від 16 вересня 2024 року № 622 на звернення адвоката Пересоляка О. в інтересах ОСОБА_1 вбачається, що останньому повідомлено, що будь-яких рішень (протокольних рішень) обласна МСЕК № 1 про визнання неправомірним/незаконним встановлення інвалідності або скасування інвалідності громадянці ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приймала, у зв`язку з чим надати належним чином завірену копію такого рішення немає можливості. Надати належним чином завірену копію направлення на медико-соціальну експертну комісію (форми № 088/0) також немає можливості, оскільки вона була вилучена слідчим у межах кримінального провадження № 0000172. Надати належним чином завірену копію довідки МСЕК та рішення МСЕК стосовно надання інвалідності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає можливості, оскільки такої довідки в обласній МСЕК № 1 немає, тому що виписка з акта огляду МСЕК надсилається до органу ПФУ, а довідка до акта огляду МСЕК видається особі, якій встановлюється інвалідність. У свою чергу, рішення МСЕК стосовно надання інвалідності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , було вилучено слідчим у межах кримінального провадження № 0000172, що унеможливлює надання завіреної копії такого рішення. Надати належним чином завірену копію документу (листа уповноваженого органу, звернення громадян або установ тощо), на підставі якого встановлення інвалідності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , було скасоване або визнане неправомірним/незаконним також немає можливості, оскільки такі документи в обласній МСЕК №1 відсутні. Надати належним чином завірені копії документів, що стали підставою для скасування або визнання неправомірним/незаконним встановлення інвалідності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та докази їх отримання обласна МСЕК №?1 немає можливості, оскільки такі документи та докази в обласній МСЕК № 1 відсутні. При цьому, повідомлено, що відповідні документи та докази мають міститись у кримінальному провадженні № 0000172 СВ РВП ГУНП у Тернопільській області, що здійснює досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов:

1) має місце набуття або збереження майна;

2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи;

3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

В силу п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Крім того, порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначено Законами України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Статтею 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо).

Отже, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та постановах Верховного Суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17, від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі 753/15556/15-ц.

Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Відтак, позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про обставини, які мали значення для продовження отримання пенсії по інвалідності, з метою незаконного отримання такої.

У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Звертаючись до суду з даним позовом ГУ ПФУ в Тернопільській області посилалося на те, що видана ОСОБА_1 довідка серії 12 ААВ №43611 про встановлення третьої групи інвалідності, на підставі якої була призначена пенсія, є неправомірною та відмінена.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що причиною відміни довідки серії 12 ААВ №43611 є можливі неправомірні дії іншої особи - колишнього директора ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус № 2» ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчинила будь-які зловживання зі свого боку або подала позивачу недостовірні дані під час нарахування та виплати їй пенсії по інвалідності.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що визнання неправомірною та відміна довідки до акта огляду МСЕК, на підставі якої відповідачці здійснювалось нарахування пенсії, у зв`язку із правопорушеннями, допущеними посадовою особою медичного закладу, не свідчить про наявність в діях відповідачки недобросовісності, яка полягала у наданні недостовірних відомостей для призначення пенсії по інвалідності.

Враховуючи наведене обґрунтованим є висновок місцевого суду, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідачки, її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії. При цьому обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Також, судом не встановлено наявності іншої необхідної умови, а саме рахункової помилки з боку позивача, що проводив виплату пенсії, та така обставина не обґрунтована належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову ГУ ПФУ в Тернопільській області про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 65958,17 грн.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Скрипченка Д.В., поданої на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.

Стягуючи із ГУ ПФУ в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що необґрунтованими та неспівмірними є витрати на правничу допомогу, наведені в акті № 1 здачі-приймання наданих послуг від 2 січня 2025 року, оскільки вказані витрати не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Також, зважаючи на складність справи, обсяг наданої правової допомоги, суд вказав, що послуги з правничої допомоги не вимагали від адвоката значних зусиль та часу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

За приписами ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Скрипченка Д.В. про відсутність доказів, що вказують на доведеність неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи.

Суд першої інстанції вірно встановивши та проаналізувавши вартість і обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт у даній цивільній справі, зважаючи на її складність, а також час, який необхідний адвокату на їх підготовку та прийняття участі у розгляді справи, дійшов правильного висновку, що сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 5000,0 грн., яка є обґрунтованою та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена була понести сторона відповідача у цій справі.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та представника ОСОБА_1 адвоката Скрипченка Дмитра Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.