Справа № 697/1307/24
Провадження № 2/697/104/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Колісник Л.О.

за участю секретаря с/з Румини М.В.,

представника позивача - Бовшика М.Ю.,

представника відповідача - ОСОБА_5, відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Канів, Черкаської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, адвокат Бовшик М.Ю. звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Позовні вимоги мотивує наступним: після початку війни батько позивача ОСОБА_2 - молодший сержант ЗСУ ОСОБА_3 був призваний під час мобілізації та захищав Батьківщину в с. Вершина Бахмутського району, Донецької області. ІНФОРМАЦІЯ_1 родину ОСОБА_2 повідомили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання молодший сержант ЗСУ ОСОБА_3 отримав поранення несумісне з життям і загинув під час захисту Батьківщини.

В установлений законом строк позивач звернулася до нотаріуса про отримання спадщини та до в/ч НОМЕР_1 ЗСУ за отриманням повного розрахунку при звільненні військової служби. Крім того, позивачка звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_3 за роз`ясненням щодо отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 р. Проте ОСОБА_2 пояснили, що вона зможе отримати таку допомогу, якщо доведе факт, що вона була на утриманні загиблого ОСОБА_3 і їй необхідно надати підтверджуючі документи.

Позивач також зазначила, що з 09.03.2013 після припинення шлюбних стосунків між батьками позивачки, коли ОСОБА_2 було ще 14 років, мама ОСОБА_4 звернулась до суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання дитини. З 2013 і по день смерті ОСОБА_3 він приймав участь в утриманні доньки ОСОБА_2 , що свідчить судове рішення та інформація про відкрите до цього часу виконавче провадження.

Враховуючи факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не працює, не отримує пенсію, не відноситься до осіб з інвалідністю і перебувала на утриманні свого батька і отримувала від ОСОБА_3 допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Іншого способу щодо підтвердження факту перебування ОСОБА_2 на утриманні батька ОСОБА_3 не існує, тому позивачка вимушена звернутися до суду для встановлення вказаного факту.

Просить суд встановити факт перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на утриманні в батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 шляхом отримання допомоги, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів для існування.

06.08.2024 від Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву, у якому Відповідач позов не визнав, представник відповідача просив у його задоволенні відмовити в зв`язку з недоведенням перебування позивача на утриманні померлого військовослужбовця. У відзиві на позов зазначено, що Позивач на момент смерті ОСОБА_3 досягла 18 років, не є особою з інвалідністю. Позивачем не надо доказів отримання коштів при звільненні її батька з військової служби. Проте отримання грошового забезпечення в разі смерті загибелі військовослужбовця яке виплачується також повнолітнім дітям, які проживали з військовослужбовцем, не є доказом перебування позивача на утриманні у загиблого батька. Судове рішення про стягнення аліментів свідчить про перебування позивача на повному утриманні матері, та відповідно стягнення аліментів до повноліття ОСОБА_2 . Розмір аліментів, що стягувалися на утримання позивача, не дає підстав стверджувати, що вказана виплата була постійним і основним джерелом існування для позивача. Позивач також повинна була надати докази її не перебування у зареєстрованому шлюбі і не надання матеріальної допомоги з боку інших осіб.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду від 09.07.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду від 12.08.2024 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, уповноважила представляти свої інтереси адвоката Бовшика М.Ю.

Представник позивача - адвокат Бовшик М.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, заявлених у позові, просив суд враховувати той факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не працює, не отримує пенсію, не відноситься до осіб з інвалідністю і перебувала на утриманні свого батька і отримувала від ОСОБА_3 допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Для звернення за виплатою одноразової допомоги позивачу необхідно встановити факт її перебування на утриманні батька.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що позивач ОСОБА_2 є його сестрою. Їх батьки перебували у шлюбі до 2013 року. Після їхнього розлучення батько проживав окремо, хоча був зареєстрований разом із ними. Коли сестра навчалась, батько казав, що допомагає ОСОБА_2 . Після смерті їх батька сестра також повідомляла, що батько її повністю утримував. В батька, ОСОБА_3 є рідна сестра, яка проживає в с. Мартинівка.

Представник відповідача Міністерства Оборони України - ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні на підставах, зазначених у відзиві на позовну заяву. Оскільки позивач із заявою про виплату одноразової допомоги до Міністерства оборони України після загибелі ОСОБА_3 не зверталася, дії Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум не оскаржуються, тому вказана особа не може бути належним відповідачем у справі. Позивач не зверталася в позасудовому порядку для встановлення факту її перебування на утриманні батька, також не надала доказів на підтвердження цього факту. З рішення суду про стягнення аліментів вбачається, що позивач перебувала на повному утриманні матері - ОСОБА_4 . Розмір аліментів, призначений судом, не дає підстав стверджувати про те, що вказана виплата була постійним і основним джерелом існування, аліменти, які були призначені відповідно до судового рішення, мали виплачуватись до повноліття, так як на момент смерті ОСОБА_3 позивачу було 25 років і це не дозволяє стверджувати про перебування на утриманні ОСОБА_3 до моменту його смерті. Квитанції, які позивач надає для підтвердження факту перебування на утриманні не свідчать про постійний характер та систематичність надання померлим допомоги, перебування позивача на повному утриманні загиблого військовослужбовця. Позивач не надає підтвердження, що у неї не було інших доходів, крім допомоги батька, не надала докази не перебування у зареєстрованому шлюбі і не надання матеріальної допомоги з боку інших осіб, зокрема чоловіка.

Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у тому разі коли є спір про право, він розглядається в порядку позовного провадження.

Згідно із свідоцтвом про народження позивачки ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 від 08.07.1998 виданого виконкомом Степанецької сільської ради Канівського району, Черкаської області, актовий запис № 8, в графі батьки записані - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.8).

Рішенням Канівського міськрайонного суду № 697/35/13-ц від 21.01.2013, з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 500 (п`ятсот) гривень щомісячно починаючи з 09.01.2013 і до її повноліття (а.с.14-15).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 29.07.2022 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 390. Місце смерті - Донецька область, Бахмутський район село Вершина (а.с.9 зі зворотньої сторони).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті № 3654 від 23.07.2022, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , смерть настала внаслідок вибухової травми внаслідок військових дій (а.с.8 зі зворотньої сторони, 9).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту перебування на утриманні свого батька, позивач зазначає, що вона щомісячно отримувала від батька, ОСОБА_3 грошові перекази та знаходилась на його утриманні..

На підтвердження своїх доводів позивач надала платіжні інструкції АТ КБ «Приватбанк» за період з травня 2022 року по липень 2022 року, відповідно до яких ОСОБА_3 здійснював грошові перекази на ім`я отримувача ОСОБА_2 .

Відповідно до скріншоту про зарахування грошових коштів на рахунок позивачу, ОСОБА_2 отримала розрахунок при звільненні військовослужбовця за вересень 2022 в сумі 158 911,33 грн та додаткову винагороду військовослужбовцю за вересень 2022 в сумі 68 500,00 грн. (а.с.11).

З пояснень ОСОБА_2 , вказаних у позові, вона звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_3 за роз`ясненням щодо отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 р. Проте ОСОБА_2 пояснили, що вона зможе отримати таку допомогу, якщо доведе факт, що вона була на утриманні загиблого ОСОБА_3 і їй необхідно надати підтверджуючі документи.

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права.

У відповідності до ст.50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.

Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такого є висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 14.03.2024 у справі № 522/11722/21.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні позивач в позовних вимогах визначив як відповідачів ОСОБА_1 , Міністерство оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Водночас, позивач та його представник не надали доказів, що позивач зверталася до Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум із заявою про виплату такої допомоги і у її виплаті позивачу цим відповідачем було відмовлено.

Також Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги, а тому зважаючи на обставини справи, не може відповідати за вказаним позовом.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України у від 12.09.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, про відмову у позові до Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оскільки вказаний відповідач є неналежним.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог до відповідача ОСОБА_1 , суд зазначає, що повне утримання особи означає відсутність у цього члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Даний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.10.2020 у справі №210/343/19, постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №520/6518/17, постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №210/2422/16-ц.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно із частинами першою, другою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

Згідно зі ст. 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" право на призначення та отримання грошової допомоги мають: батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до частини третьої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється також сім`ям осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, які померли внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва).

Абзацами 2 - 4 пункту 2 Постанови № 168 передбачено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.

Якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому цього пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку.

На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Згідно з пунктом 3, 8 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

За наявності особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, мають особи, на користь яких складено таке особисте розпорядження, у розмірі частки, визначеної в такому розпорядженні у відсотках.

Незалежно від змісту особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки загиблої (померлої) особи у розмірі 50 відсотків частки, яка належала б кожному з них у разі призначення і виплати одноразової грошової допомоги за відсутності особистого розпорядження.

Повнолітні діти, вдова (вдівець) та батьки вважаються непрацездатними, якщо вони на день загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста мали (набули) право на призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

У разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у пункті 9 цього Порядку, у рівних частках.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 975 до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, належать:

діти, зокрема усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;

вдова (вдівець);

батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їх батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);

онуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);

жінка (чоловік), з якою (яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;

утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Стаття 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) встановлює, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

Статтею 31 Закону № 2262-XII передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

В даній справі позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували її перебування на утриманні загиблого батька, зокрема доказів отримання пенсії по втраті годувальника або доказів того, що одержувана від нього допомога була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування.

Натомість ОСОБА_2 є повнолітньою, працездатною особою, не відноситься до осіб з інвалідністю. Копії квитанції про перерахування ОСОБА_3 коштів на рахунок позивача не свідчать про постійний характер та систематичність надання померлим допомоги, перебування на повному його утриманні. Позивачем не надано доказів, що вона не має інших доходів, ненадання матеріальної допомоги іншими особами.

Отже, з врахуванням наявних у матеріалах справи доказів відсутні підстави для висновку, що матеріальна допомога загиблого ОСОБА_3 була постійним і основним джерелом засобів до існування його повнолітньої доньки ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, суд вважає також за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову до ОСОБА_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, оскільки такий факт позивачем не доведний.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 89, 293, 315, 319, 354-355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Міністерства оборони України в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л . О . Колісник