МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2025 р. Справа №370/307/25

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Білоцької Л.В., розглянувши у приміщенні суду у смт Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , відповідач) в якому просив стягнути з останнього у відшкодування матеріальної (майнової) шкоди кошти у сумі 129 147,92 грн., на відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 96 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02 січня 2023 року близько 17 години 30 хвилин водій ОСОБА_3 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «BMW X3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху проїзною частиною вулиці Ярослава Мудрого в районі будинку № 2 у смт. Макарів Бучанського району Київської області, в смузі для руху в бік автодороги сполученням «Київ- Чоп», в порушення вимог п.2.3 б) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну» та п. 2.3 д) ПДР України, відповідно до якого «водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху» не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та в порушення вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», маючи можливість заздалегідь виявити небезпеку для руху, яку йому становив пішохід ОСОБА_1 , який перетинав проїзну частину вулиці Ярослава Мудрого зліва на право відносно напрямку руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому правої великогомілкової кістки, а також перелому голівки правої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків. Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого/их предмету/тів, відповідають обставинам дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, так як для зрощення переломів необхідний термін більше 21-го дня.

Вказує, що порушення водієм ОСОБА_3 вимог пунктів 2.3 б), д), 12.3 ПДР України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_1 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

За цим фактом СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області було розпочато кримінальне провадження № 0000023 від 02.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та проведено досудове розслідування, за результатами якого обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України був скерований до суду. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 було визнано потерпілим.

10 квітня 2024 року вироком Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Зазначає, що добровільно обвинувачений ОСОБА_3 будь-якої матеріальної та моральної шкоди спричиненої потерпілому ОСОБА_1 в результаті своїх злочинних дій, станом на день подання вказаного позову не відшкодував, хоча під час судового розгляду та останнього слова, запевняв, що в міру своїх можливостей буде відшкодовувати завдані збитки.

Водночас, оскільки він є потерпілим від протиправних діянь ОСОБА_3 та саме йому завдано матеріальну та моральну шкоду, то він має право подати цивільний позов про відшкодування завданої шкоди.

Вказує, що в результаті протиправних дій відповідача позивачем були отримані тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому правої великогомілкової кістки, а також перелому голівки правої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 38/ від 15.02.2023.

З приводу отриманих в результаті протиправних дій відповідача тілесних ушкоджень, позивачем було пройдено першочергові заходи щодо лікування завданих травм, про що свідчать виписки від лікарів (копії додаються).

У зв`язку з лікуванням позивач поніс значні матеріальні збитки у вигляді витрат грошей на придбання і доставку ліків, а також на придбання інших супутніх медичних матеріалів і засобів.

При цьому у вказаний період позивачем було витрачено кошти на придбання відповідних медикаментів на загальну суму 21 947,92 грн. (двадцять одна тисяча дев`ятсот сорок сім гривень дев`яносто дві копійки).

Крім того, до вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач неофіційно працював підсобним робітником на будівництвах, де виконував тяжку фізичну працю, адже був цілком здоровою людиною, і отримував стабільний заробіток, який коливався від 15000 до 20000 гривень щомісячно. Після отримання травми в результаті протиправних дій відповідача, нажаль працювати, тим паче виконувати тяжку фізичну роботу, позивач не має змоги, неодноразово намагався влаштуватись на роботу хоча б водієм, але скрізь отримував відмову, як тільки роботодавець бачив, що він пересувається лише з допомогою ціпка. Це також значно вплинуло на матеріальне становище позивача, адже на даний час він фактично проживає за рахунок своїх батьків, так як самостійно заробляти собі на життя не має можливості.

Окрім цього, за наслідками отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень позивача було оглянуто медико-соціальною експертною комісією та за висновком якої йому було встановлено третю групу інвалідності з 24 травня 2023 року по 01 червня 2024 року включно та вказано, що позивачу протипоказана важка фізична праця.

Враховуючи той факт, що в результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач фактично з 02 січня 2023 року по 01 червня 2024 року, що становить 16 місяців, був позбавлений можливості самостійно працювати та заробляти собі на життя, а тому відповідач має відшкодувати йому заробіток, втрачений ним внаслідок каліцтва, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, починаючи з дня фактичної втрати працездатності, що становить 107200 грн. (сто сім тисяч двісті гривень). З розрахунку: мінімальна заробітна плата встановлена станом на 01.01.2023 становить 6700 грн., втрата працездатності з 02 січня 2023 року по 01 червня 2024 року, тобто 16 місяців, 16 міс. * 6700 грн = 107 200 грн.

Таким чином, в результаті вчиненого відповідачем відносно позивача злочину загальна сума матеріальної шкоди, завданої позивачу складає 129 147 грн.

Зазначає, що окрім матеріальних збитків, в результаті злочинних дій відповідача, він поніс моральні збитки, які полягають у витратах немайнового характеру, що сталися внаслідок вчиненого відносно ОСОБА_1 злочину. Хоча і самі злочинні дії відповідачем були вчиненні з необережності, але супроводжувались заподіянням позивачеві тілесних ушкоджень, фізичного болю та страждань і сталися незалежно від волевиявлення позивача.

Вся подія злочину та період лікування і реабілітації призвели до суттєвої проблематизації особистого життя позивача, що проявилося у наступних негативних обставинах:

(1) зазначена ситуація стала для позивача раптовою, несподіваною та стресовою, на фоні загального благополуччя та повного здоров`я, негативним чином вплинула на його стан здоров`я та самопочуття, порушивши життєвий спокій, стабільність та звичайний уклад життя, змусила позивача звертатися до лікарів, проходити обстеження, оперативні втручання та лікування, переживати медичні процедури та пов`язані з травмою больові відчуття;

(2) зазначена ситуація та її наслідки в житті позивача, призвели до перешкоджання у реалізації найважливішої людської потреби залишатися здоровою, нанесла реальну шкоду здоров`ю, призвела до життєвих ускладнень, погіршення загального самопочуття позивача, посилення невпевненості, тривожності, побоювання втратити повагу та авторитет серед друзів та знайомих, зниження настрою, пригнічений стан, переживання інтенсивних емоцій злості, агресії, небажання спілкуватися, постійні побоювання знову потрапити під колеса автомобіля, перетинаючи проїжджу частину у встановленому місці. Дані наслідки несприятливим чином вплинули та продовжують впливати на актуальні, значимі, важливі сфери життєдіяльності позивача, враховуючи особливості та потреби юного вікового періоду, значним чином погіршуючи загальну якість життя, роблячи його більш залежним, напруженим, наповненим постійними неприємними відчуттями, емоціями та переживаннями;

(3) у позивача виявляється зниження внутрішнього ресурсу протидії стресу, невротичні тенденції: з підвищенням ситуаційної тривожності, вразливості, емоційної лабільності, дратівливості; з інтенсивним переживанням злості, суму; з привалюванням пригніченням настрою; із зниженням самооцінки, впевненості; з виникненням побоювання, страхів; з тенденцією уникнення фруструючих ситуацій; з характерним самообмежувальним, уникаючим типом поведінки, зниженням соціальної активності, замкненість, небажання спілкуватися навіть з друзями; з підвищеним самоконтролем, зниженням спонтанності поведінці; з ознаками невротичної агресії;

(4) вказана ситуація призвела до негативної зміни звичного світосприйняття, власної «звичної картини світу» позивачем, похитнувши чотири основні базові переконання, які дозволяють успішно адаптуватися в оточуючому світі. По-перше, що світ доброзичливий, не несе загрози; по друге, що світ осмислений, передбачуваний, контрольований і стабільний; по-третє, що оточуючі в цілому доброзичливо налаштовані по відношенню до нього, не несуть непередбачуваної загрози; по-четверте, що він сам по собі є цінністю, таким, що чогось вартий.

Тобто, наслідки вчинених злочинних дій відповідача, постали для позивача суттєво психотравмуючими, обумовили порушення фізичної та психоемоційної сфер існування особистості, дотепер обмежують можливості активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, тобто спричинили моральні страждання.

Водночас після дорожньо-транспортної пригоди відповідач жодного разу станом здоров`я позивача не поцікавився, жодної матеріальної чи бодай моральної підтримки не надав, навпаки при проведенні слідчих дій психологічно принижував позивача, звинувачуючи його в тому, що це він винен у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, і що завдяки йому, автомобіль відповідача зазнав механічних пошкоджень і тепер потребує значного ремонту. Відповідач навіть до цього часу не попросив елементарно вибачення у возивача.

Кількісний еквівалент завданої моральної шкоди оцінений позивачем у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні на момент винесення судового рішення, тобто 12 * 8000 = 96000 грн.

Враховуючи наведене, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 05.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України.

У встановлений судом строк від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання проти позовних вимог заперечувала. Свої заперечення мотивувала тим, що вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення відноситься до правопорушень осіб у сфері дорожнього руху, як власника/водія транспортного засобу.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «BMW ХЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент вчинення останнім кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, була застрахована ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-208317576. Відповідно до полісу ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, складає 260 000,00 грн.

Вказує, що страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на захист матеріальних інтересів потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та на компенсацію шкоди, заподіяної їх життю та здоров`ю, а також завданих їм матеріальних та моральних збитків, у тому числі за рахунок Моторного бюро, у випадках, передбачених Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За таких обставин позивач з метою відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, повинен звертатися до страхової компанії в якій було застраховано цивільно-правову відповідальність.

Зазначає, що відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Посилається, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

Окрім питання неналежності відповідача, представник також наголошує на тому, що розмір витрат. понесених відповідачем на лікування, не підтверджено жодними належними доказами, оскільки з копій чеків доданих на підтвердження придбання ліків, не можливо установити що це за ліки, за якими показниками і головне кому вони придбані, а також не зрозуміло якими нормами позивач керувався коли визначав суму втраченого заробітку та суму моральної шкоди.

Тому у задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

02 січня 2023 року близько 17 години 30 хвилин водій ОСОБА_3 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «BMW X3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху проїзною частиною вулиці Ярослава Мудрого в районі будинку № 2 у смт. Макарів Бучанського району Київської області, в смузі для руху в бік автодороги сполученням «Київ- Чоп», в порушення вимог п.2.3 б) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну» та п. 2.3 д) ПДР України, відповідно до якого «водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху» не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та в порушення вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», маючи можливість заздалегідь виявити небезпеку для руху, яку йому становив пішохід ОСОБА_1 , який перетинав проїзну частину вулиці Ярослава Мудрого зліва на право відносно напрямку руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому правої великогомілкової кістки, а також перелому голівки правої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків. Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупого/их предмету/тів, відповідають обставинам дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, так як для зрощення переломів необхідний термін більше 21-го дня.

За цим фактом СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області було розпочато кримінальне провадження № 0000023 від 02.01.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та проведено досудове розслідування, за результатами якого обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України був скерований до суду. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_1 було визнано потерпілим.

10 квітня 2024 року вироком Макарівського районного суду Київської області ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цей вирок набрав законної сили 13.05.2024 та у апеляційному порідку не оскаржений, а наведені вище обставини установлені цим вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому обставини установлені вироком Макарівського районного суду Київської області від 10.04.2024 щодо заподіяння відповідачем шкоди позивачу внаслідок ДТП є встановленими та доказуванню не підлягають.

У результаті ДТП позивачем були отримані тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому правої великогомілкової кістки, а також перелому голівки правої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що підтверджуються висновком судово-медичної експертизи № 38/ від 15.02.2023 та не оспорюється відповідачем.

З приводу отриманих в результаті протиправних дій відповідача тілесних ушкоджень, позивачем було пройдено першочергові заходи щодо лікування завданих травм, на підтвердження яких позивач подав до суду виписки від лікарів та копії фіскальних чеків і розрахункових документів щодо купівлі медичних препаратів на загальну суму 21 947,92 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), зазначено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника».

Отже, суд акцентує увагу, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Тобто, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, та обов`язок з її відшкодування покладається у першу чергу на страховика у межах ліміту відповідальності, установленого полісом.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача майнової шкоди, а саме: на придбання ліків на загальну суму 21 947,92 грн., заробіток, втрачений ним внаслідок каліцтва (шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим) у розмірі 107 200 грн.

Отже позивачем заявлено вимоги про відшкодування шкоди здоров`ю, яка покривається договором страхування та підлягає відшкодуванню страховиком.

Доказів того, що позивач звертався до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування до суду не додано.

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «BMW ХЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-208317576. Відповідно до полісу ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, складає 260 000,00 грн.

Тобто, заявлений позивачем розмір матеріальної шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому покладання обов`язку її сплати на відповідача є необґрунтованим із наведених вище підстав.

З огляду на це, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають, оскільки вони заявлені до неналежного відповідача.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із положеннями частини першої статті1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода, яка має бути сплачена страховиком у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Таким чином, позивач, вважаючи страхове відшкодування моральної шкоди недостатнім для відшкодування моральної шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром завданої моральної шкоди і страховою виплатою, належною йому до виплати від страховика.

Під час судового розгляду установлено, що позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у сукупному розмірі 129 147,92 грн., що могло бути тотожним сумі страхового відшкодування, яка підлягала стягненню із страховика.

У такому разі відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зі страховика підлягала би стягненню моральна шкода, яка складає 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (максимально допустима сума), що становило би 6 457,40 грн.

Водночас позивачем моральну шкоду оцінено у 96 000 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд дійшов висновку про те, що внаслідок ДТП, яка сталася 02.01.2023 з вини відповідача, ОСОБА_1 спричинені глибокі моральні (душевні) страждання, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, проте відповідач добровільне не надав жодної допомоги позивачу, як і не спростував наведені у позові обставини щодо поведінки відповідача.

Суд бере до уваги те, що за наслідками отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень позивача було оглянуто медико-соціальною експертною комісією та за висновком якої йому було встановлено третю групу інвалідності з 24 травня 2023 року по 01 червня 2024 року включно.

Тому суд вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості. При цьому вказаний розмір на відшкодування позивачу моральної шкоди відповідачем не спростовано, як і не доведено підстав для його зменшення.

З урахуванням викладеного вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 89 542,60 грн. за виключенням частки, яка підлягала би сплаті страховиком за наведених у позові обставин.

З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід бюджету судовий збір в розмірі 895,43 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 247, 265, 354-355 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральної шкоди, завдану вчиненням кримінального правопорушення у сумі 89 542,60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в дохід державного бюджету судовий збір в розмірі 895,43 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося - з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 29.04.2025.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий.

Суддя Л.В. Білоцька