Справа № 496/3976/22
Провадження № 2/496/884/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

повний текст

12 березня 2025 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю: секретаря Рогачко О.С.,

представника позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом та адвоката Фірсова В.Д. в режимі відеоконференції,

представника позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом адвоката Кузнєцової Л.В. в залі суду,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Біляївка справу за первисним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна подружжя та стягнення грошової компенсації автомобіля та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме та рухоме майно, стягнення грошової компенсації вартості житлового будинку, земельної ділянки та автомобіля,-

У С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 , права власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0105, загальною площею 0,080 гектарів.

Визнати спільним майном подружжя автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - загальний легковой хетчбек В.

Припинити право спільної сумісної власності на автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - загальний легковой хетчбек В, та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку в спільному майні подружжя, а саме: 1/2 частку ринкової вартості автомобіля марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , тип - загальний легковий хетчбек - в сумі 157 208, 00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 19.06.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28.08.2019 року шлюб було розірвано.

В період шлюбу за спільні кошти сторони у справі набули майно, а саме житловий будинок за АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером № :02:004:0105, та автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , об?єм двигуна 1390, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - загальний легковой хетчбек - В (Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , видане Центром ДАІ 5101, 01.09.2015 р.).

Враховуючи, що документи, які підтверджують право власності на зазначене майно перебувають у відповідача, сторона позивача для визначення ціни автомобіля, житлового будинку та земельної ділянки, скористалась даними, вказаними на сайтах з продажу аналогічного майна.

Відповідач ОСОБА_2 через свого представника звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить: визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на житловий будинку за АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки житлового будинку за АДРЕСА_2 , в розмірі 1393850,00 грн.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку кадастровий :02:004:0105, загальною площею 0,080 га. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки земельної ділянки розмірі 393020,00 грн.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості частки автомобілю марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 137 100,00 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що після розлучення між сторонами склались неприязні стосунки, у зв`язку з чим, спільне користування сумісним майном та проживання під одним дахом є неможливим. З лютого 2019 р. позивач за зустрічним позовом проживає в найманій квартирі разом з дітьми, які народились у шлюбі з відповідачкою за зустрічним позовом. В будинку АДРЕСА_3 не Нерубайському проживає відповідачка ОСОБА_1 із своїми батьками, таким чином позивач за зустрічним позовом позбавлений права користування, володіння та розпорядження будинком та земельною ділянкою, на якій він знаходиться, також ОСОБА_2 не має можливості користуватись спільним автомобілем. Посилаючись на положення ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділеною в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки, просить отримати від відповідача за зустрічним позовом грошову компенсацію, окрім того, саме ОСОБА_1 користується спірним автомобілем та проживає в будинку, що розташований на земельній ділянці, які були придбані у шлюбі з ОСОБА_2 (т.1 а.с. 73-86)

25.10.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , в якій представник зазначає, що ОСОБА_1 не погоджується із запропонованим відповідачем поділом майна, шляхом відмови останнього від своєї частки в праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а саме земельну ділянку, житловий будинок та автомобіль. У своїй позиції щодо позову, посилається на постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у справі № 175/2313/20, відповідно якої зроблено наступник правовий висновок відповідно до якого: правовідносини в яких позивач просить припинити своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

У такому випадку, заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Право власності на автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 . Окрім того, як вже було зазначено позивачем у заяві про забезпечення позову ОСОБА_2 було видано Довіреність 20 червня 2019 р., терміном на три роки. Про наявність пролонгації зазначеної Довіреності станом на сьогодні не відомо. Проте, цієї Довіреністю уповноважено третю особу представляти довірителя ( ОСОБА_2 ) щодо експлуатації, технічного обслуговування, ремонту, проходження технічного огляду спірного автомобіля. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_2 вчинялись дії щодо розпорядження майном подружжя.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 користується автомобілем ОСОБА_2 не надано. Отже, враховуючи вищезазначене, позивачем підтверджено неподільність такої речі як автомобіль, у зв?язку з чим останнім і було заявлено позовну вимогу щодо компенсації на свою користь однієї другої ринкової вартості автомобіля.

Таким чином, ОСОБА_1 підтримує свій позов. Також, позивач за первісним позовом заперечує проти того, яку ціну позову визнав відповідач за первісним позовом. Так, відповідач при визначенні ціни позову, зазначив про врахування ступеню зносу та пробігу автомобілю, але будь-якими доказами не підтвердив вказане. В свою чергу позивачкою за первісним позовом було враховано характеристики автомобіля, а саме марку, модель, рік випуску та об`єм двигуна, що об`єктивно підтверджує ціну авто. (т. 1 а.с. 87-95).

У своїх письмових поясненнях щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , представник позивачки за первісним позовом зазначав, що ОСОБА_2 не сплачено судовий збір (т. 1 а.с. 123-129).

У своєму відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме та рухоме майно, стягнення грошової компенсації вартості житлового будинку, земельної ділянки та автомобіля. Твердження представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про його фактичне позбавлення права користування, володіння та розпорядження сумісним майном не відповідає дійсності, оскільки, право власності на всі спірні об`єкти зареєстровано за ОСОБА_2 . Окрім того, останнім не наводиться будь-яких доказів, які б підтверджували перешкоджання користування спірним майном майном зі сторони позивача за первісним позовом. Обраний позивачем за первісним позовом спосіб захисту не позбавляє ОСОБА_2 права в подальшому здійснювати виділ частки або поділ будинку в натурі, після здійснення державної реєстрації спільної часткової власності. Крім того, хоча закон містить презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, право власності, яке б надало первісному позивачу на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися майном, виникне лише у разі його державної реєстрації. У зв`язку з чим первісним позивачем було обрано такий спосіб захисту, як визнання право власності на 1/2 частину майна, при цьому позивач за первісним позовом скористалась правом на визнання право на частку у праві спільної власності, без вимог щодо поділу майна в натурі. При цьому, відповідачем за первісним позовом не наведено доказів того, що він після такого поділу майна, не зможе реалізувати своє право власності, в тому числі виділити в натурі майно. (т. 1 а.с. 143-148).

На підтвердження доводів, викладених у зустрічному позові, представником ОСОБА_2 надано: копію Договору оренди квартири від 25 лютого 2019 року та копію Договору оренди житлового приміщення від 14 серпня 2022 року, які являються доказами того, що ОСОБА_2 з лютого 2019 року по теперішній час не проживає у спірному будинку АДРЕСА_2 та не користується ним, а мешкає разом із дітьми у орендованій квартирі (т.1 а.с. 156-158).

Представник відповідача за зустрічним позовом та позивача за первісним позовом адвокат Фірсов В.Д. в судовому засіданні підтримав первісний позов та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом адвокат Кузнєцова Л.В. підтримала зустрічний позов та просила відмовити в задоволенні первісного позову.

Суд, заслухавши представників сторін у справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Ухвалою суду від 05.09.2022 року позовну заяву було залишено без руху (т. 1 а.с. 34-36).

Ухвалою суду від 20.09.2022 року було відкрито загальне позовне провадження у справі (т. 1 а.с. 62).

Ухвалою суду від 20.09.2022 року було забезпечено позовну заяву, шляхом накладання арешту на спірне майно (т. 1 а.с. 63-65).

Ухвалою суду від 20.01.2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме та рухоме майно, стягнення грошової компенсації вартості житлового будинку, земельної ділянки та автомобіля було прийнято до сумісного розгляду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя (т. 1 а.с. 135-138).

Ухвалою суду від 13.04.2023 року повернуто клопотання представника позивача за зустрічним позовом про призначення експертизи (т. 1 а.с. 160).

Ухвалою суду від 11.01.2024 року було відмовлено у призначенні експертизи. Ухвала набрала законної сили (т. 2 а.с. 26-29).

Ухвалою суду від 12.03.2024 року призначено судовий розгляд справи (т. 2 а.с. 36).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 зазначено, що судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 19.06.1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області 28.08.2019 року. Рішення набрало законної сили.

У період шлюбу сторонами було придбано житловий будинок за АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером № :02:004:0105, право власності відповідно свідоцтва про право власності на житловий будинок № НОМЕР_5 від 01.08.2006 р., видано виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області зареєстровано за ОСОБА_2 , Державний акт на право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 19, 78, 79, 80).

01.09.2015 року на ОСОБА_2 було перереєстровано автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , об?єм двигуна 1390, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - загальний легковий хетчбек - В (Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 , видане Центром ДАІ 5101, 01.09.2015 р.). (т. 1 а.с. 22, 81).

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду

від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі

№ 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.

З урахуванням вищенаведеного, суд встановив що спірне майно є таким, що набуте за час шлюбу сторін, отже є їх спільною сумісною власністю, в якій кожному із співвласників, як позивачу так і відповідачу, належить по 1/2 частині. Жодною із сторін не спростовувалось презумпції спільної власності на майно подружжя.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна подружжя, суд виходить з наступного.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Таким чином, суд керувався презумпцією рівності часток, а також вимогами статті 71 СК України, згідно з якою поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна.

Жодна із сторін не заявила позовну вимогу про виділ його частки на нерухоме майно в натурі.

Відповідно ч. 1 ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Житловий будинок та земельна ділянка, яка підлягають поділу, з урахуванням ст. 120 ЗК України, рівними частками по , є подільними, оскільки є можливим поділ будинку та земельної ділянки, шляхом присвоєння двох окремих адрес та конструктивних зміни, що дозволяє користуватись будинком обом сторонам, як власникам, без зміни цільового призначення, а отже відповідно ст. 71 СК України, компенсація вартості не потребується, як для неподільної речі. А отже, суд не виходячи за межі первісного та зустрічного позовів, задовольняє первісний позов ОСОБА_1 .

Крім того, суд виходить з того, що визнання частини житлового будинку за АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0105, загальною площею 0,080 гектарів, не позбавляє права користування, розпорядження та відчуження ОСОБА_2 своєї частини.

З урахуванням вище вказаного, суд також не погоджується з посиланням представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 на постанову Верховного суду Касаційного цивільного суду від 9 червня 2021р. по справі № 760/789/19, відповідно якої правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, регулюється ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділення в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Оскільки, в даному випадку виділення частки нерухомого майна в натурі можливо, застосування положень ст. 364 ЦК України та виплату компенсації, суд вважає передчасним.

Щодо поділу транспортного засобу.

Оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю, домовленості щодо добровільного поділу автомобіля між сторонами не досягнуто, позивачка за первісним позовом заявила вимогу про визнання спільним майном подружжя автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - загальний легковий хетчбек В, так як авто зареєстровано за відповідачем за первісним позовом, просила припинити право спільної сумісної власності на автомобіль та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку в спільному майні подружжя, а саме: 1/2 частку ринкової вартості автомобіля - в сумі 157 208, 00 грн.

Вартість автомобіля представником позивачки за первісним позовом було взято з онлайн-сервісу на сайті https://auto.ria.com, згідно якого середня ціна пропозиції на автомобіль тієї ж марки, моделі, року випуску та таким же об`ємом двигуна становить 8 600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.08.2022 р. становить 314 416, 00 гривень. Також надала посилання пропозицій ціни на транспортні засоби, які були використані для визначення ринкової ціни автомобілів та скрін-шоти з сайтів.

Позивач за зустрічним позов просив в порядку поділу майна подружжя визначити за ОСОБА_1 право власності на автомобіль та стягнути на свою користь з неї компенсацію половини вартості, що обґрунтовував тим, що він не користується транспортним засобом, та стороною позивача за первісним позовом не враховувано зносу та пробігу авто, при визначенні його вартості.

У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18).

Суд врахував, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, та не наполягали на призначенні судової експертизи для визначення вартості авто тому, при визначенні його ціни виходить з наданих стороною позивача за первісним позовом даних.

Так, як позивач так і відповідач скористались сайтом https://auto.ria.com для пошуку аналогічного автомобіля. Проте, запропоновані варіанти транспортних засобів, для визначення ринкової вартості, сторони позивачки за первісним позовом є більш наближеними до характеристик марки, моделі та об`єму двигуна спірно автомобіля, оскільки усі запропоновані варіанти є автомобілями марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску з об`ємом двигуна 1.4 л. бензин.

Тоді як, стороною позивача за зустрічним позовом надано для прикладу один автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску з об`ємом двигуна 1.4 л. бензин, вартістю 6 900 доларів США, інші два транспортні засоби відрізняються за комплектацією, а саме є моделями марки SEAT, модель LEON SE, 2011 року випуску, без визначення об`єму двигуна, та марки SEAT, модель LEON FR Cupra, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2 л. газ/бензин.

ОСОБА_2 є власником спірно автомобіля, також в матеріалах справи наявна довіреність від 20.06.2019 року, згідно якої він уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси перед третіми особами, в тому числі в органах ДАІ, на станціях, підприємствах технічного обслуговування та ремонту, а також у будь-яких інших установах, підприємствах і організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, перед фізичними особами, з усіх питань, що стосуються експлуатації, технічного обслуговування, ремонту, проходження технічного огляду, керувати, в тому числі виїжджати за кордон, тощо належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску строком до 20.06.2022 року.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом, розпорядився спільним майном подружжя, а саме автомобілем, шляхом надання права користування іншій особі без згоди дружини (на час підписання довіреності).

Усе зазначене, на переконання суду, дає підстави стверджувати, що саме ОСОБА_2 користується спірним автомобілем.

За нормами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вказаних обставин, позовну вимогу грошової компенсації за частини вартості автомобіля за первісним позовом слід задовольнити, а зустрічний позов про стягнення грошової компенсації вартості частини вартості автомобіля залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у відповідності ст. 141 ЦПК України, судові витрати за задоволення первісного позову, який був уточнений шляхом сплати судового збору у розмірі 12 405 грн., згідно квитанції № 0,0,,1 від 06.09.2022 р. (т. 1 а.с. 39), слід стягнути з відповідача за первісним позовом.

Сплачений позивачем за зустрічним позовом судовий збір, за обставин залишення зустрічної позовної заяви без задоволення, не підлягає відшкодуванню.

Ураховуючи, що від штатної кількості 11 суддів, зараз здійснюють правосуддя тільки 7, відсутності у складі суду секретаря судового засідання, показники навантаження перевищують нормативні у 5 разів, передачу справ іншого судді, що створило додаткове навантаження, суд першої інстанції був позбавлений можливості виготовити рішення у строки, передбачені національним законом.

Керуючись: ст. 12, 13, 76, 81, 141, 263 ЦПК, ст. 183, 364, 372 ЦК України, ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України,

У Х В А Л И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину майна подружжя та грошової компенсації за частину автомобіля задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0105, загальною площею 0,080 гектарів.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :02:004:0105, загальною площею 0,080 гектарів;

Визнати спільним майном подружжя автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - загальний легковой хетчбек - В;

Припинити право спільної сумісної власності на автомобіль марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип - загальний легковой хетчбек - В;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку в спільному майні подружжя, а саме: 1/2 частку ринкової вартості автомобіля марки SEAT, модель LEON, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , тип - загальний легковий хетчбек - в сумі 157 208, 00 (сто п?ятдесят сім тисяч двісті вісім) грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме та рухоме майно, стягнення грошової компенсації вартості частини житлового будинку, земельної ділянки та автомобіля залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 12 405 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24.04.2025 року.

Суддя В.М. Буран