ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/633/24 Головуючий суддя І інстанції Єфіменко Н. В.
Провадження № 22-ц/818/652/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із відносин спадкування, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року, по справі №953/633/24 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шаульської Наталії Іванівни про визнання нотаріальної дії помилковою та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до ПН ХМНО Шаульської Н.І. про визнання дії відповідача стосовних прийняття заяви ОСОБА_2 про відмову від спадщини протиправною, зобов`язання виправити заяву ОСОБА_2 про відмову від своєї частки спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на заяву про відмову від свої частки спадщини на користь позивача-2.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на 3/8 кв. АДРЕСА_1 , за їх заявами відповідачем відкрита спадкова справа. Під час звернення до відповідача ОСОБА_2 заявила, що бажає відмовитись від своєї частки спадщини саме на користь ОСОБА_1 . Відповідач повідомила, що це можливо та відповідає закону, тому вона, цілком усвідомлюючи та будучи впевненою, що її заява про відмову від своєї частки спадщини складена згідно її волевиявлення, підписала цю заяву. Лише пізніше, під час оформлення спадщини вона дізналась, що відповідач замість оформлення заяви про відмову від свої частки спадщини на користь ОСОБА_1 оформила заяву про відмову ОСОБА_2 від частки спадщини без визначення особи, на користь якої ця відмова вчинена. Однак, при поданні заяви вона детально пояснювала відповідачу, що її волевиявлення полягає саме у тому, що б власником її частки став саме ОСОБА_1 . Після роздруківки відповідачем тексту заяви, відповідач не ознайомила її зі змістом цієї заяви, а просто надала заяву для підпису, і вона, сподіваючись на професіоналізм та порядність відповідача, підписала заяву не читаючи її змісту. Вважає, що відповідач грубо порушила її права як спадкоємця та права ОСОБА_1 на користь якого вчинена вказана нотаріальна дія, фактично спотворивши її волевиявлення

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апеляційна скарга за своїм змістом є аналогічною доводам позовної заяви.

Вказав, що ОСОБА_2 при поданні заяви про відмову від своєї частки спадщини детально пояснювала відповідачу, що її волевиявлення полягає саме у тому, що б власником її частки став саме ОСОБА_1 .

Зауважив, що відповідач, нічого не читаючи у голос та не пояснюючи, а також не роз`яснюючи наслідки підписання такої заяви, надала на підпис заяву. ОСОБА_2 будучи цілком впевненою, що заява написана вірна, вона її підписала не читаючи, а відтак, складення заяви про відмову від спадщини є помилкою нотаріуса.

Зазначив, що під час розгляду справи у суді позивачі були допитані адвокатом, були попереджені про кримінальні відповідальність передбачену ст. 384 КК України, б де підтвердили обставини вказані у позові.

Вказав, щодо стягнення з позивачів додаткової суми судового збору, то у ухвалі суду від 30 січня 2024 року, якою суд зобов`язав позивачів усунути недоліки не було зазначено щодо неповної сплати судового збору позивачами. Ухвалою від 15.03.2024 по справі було відкрито провадження у справі, ухвала не оскаржувалася, набрала законної сили. Стягнення рішенням додаткових сум судового збору вважає необґрунтованим.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав наступні мотиви свого рішення.

У даному випадку можливий спосіб захисту прав позивачів прямо передбачений ч.5 ст.1274 ЦК України.

Разом з тим, позивачами заявлені позовні вимоги про визнання дій відповідача з прийняття заяви позивача-1 про відмову від спадщини протиправною, зобов`язання виправити заяву позивача-1 про відмову від своєї частки спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на заяву про відмову від свої частки спадщини на користь позивача-2, що не відповідає вимогам ч.5 ст.1274 ЦК України.

Крім того, позивач-2 не зазначає про порушення своїх прав, та у чому таке порушення полягає.

У даній справі належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину.

Враховуючи вище викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки у справах щодо спадкування, визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

У даному випадку належний спосіб захисту прав позивачів прямо передбачений ч.5 ст.1274 ЦК України.

Разом з тим, позивачами заявлені позовні вимоги про визнання дій відповідача з прийняття заяви ОСОБА_2 про відмову від спадщини протиправною, зобов`язання виправити заяву ОСОБА_2 про відмову від своєї частки спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на заяву про відмову від свої частки спадщини на користь ОСОБА_1 , що не відповідає вимогам ч.5 ст.1274 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

04.07.2022 ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса відповідача із заявою про прийняття спадщини.

04.07.2022 відповідачем заведено спадкову справу №69435684 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

26.08.2022 ОСОБА_2 подала заяву про відмову від спадщини.

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_2 , допитаного адвокатом у якості свідка, вона бажала відмовитись від свої частки спадщини на користь свого онука - ОСОБА_1 , про що повідомила відповідача. Документи по справі складала помічник відповідача, яка під час їх складення нічого не запитувала. Надалі до неї підійшла відповідач, нічого не читаючи та не пояснюючи, а також не роз`яснюючи наслідки підписання такої заяви, надала на підпис заяву. Будучи цілком впевненою, що заява написана вірна, вона її підписала не читаючи, а відтак, складення заяви про відмову від спадщини є помилкою нотаріуса.

З письмових пояснень ОСОБА_1 , допитаного адвокатом у якості свідка, вбачається. що ОСОБА_2 виявила бажання відмовитись від своєї частки спадщина на його користь про що повідомила відповідача, однак останньою складено заяву від імені позивача про відмову від спадщини, що не відповідає внутрішній волі ОСОБА_2 .. Також зазначив, що під час підписання ОСОБА_2 заяви про відмову від спадщини відповідач нічого не запитувала, не зачитувала та роз`яснювала наслідки підписання такої заяви. ОСОБА_2 підписала заяву про відмову від спадщини не читаючи її. Він також її не читав.

Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно із ч.2 та ч.5 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229, 231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.1, ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Главою 16 роз. IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону.

Положеннями ст.225 ЦК України визначено, що відмова від спадщини, яка була здійснена дієздатною фізичною особою, яка у момент такої відмови не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнана судом недійсною за позовом самої особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушено.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, згідно положень ст.229 ЦК України.

Аналіз цих норм свідчить про те, що у статті 229 ЦК України наявні такі формулювання, як «прав та обов`язків сторін», «другій стороні». Тобто законодавець допускає оспорювання на підставі статті 229 ЦК України переважно дво- та багатосторонніх правочинів. Однак це не виключає й можливість оспорювання односторонніх правочинів.

Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтею 229 ЦК України. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі, коли особа, яка відмовляється від прийняття спадщини, помилялась щодо його природи. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. незнання закону шкодить).

Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2022 року у справі No 136/2075/19 (провадження No 61- 4881св21 зауважив, що у справі за позовом особи, яка вчинила відмову від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, про визнання недійсним такого одностороннього правочину, як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, належним відповідачем є спадкоємець, на користь якого вчинена відмова, а не нотаріус чи нотаріальна контора.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення

підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного

позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Судом встановлено, що позивачі не подавали заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача, а самостійно суд немає права замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Частиною першою статті 1 Закону "Про нотаріат" визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 307/2464/21 викладено висновок, що "вчиняючи нотаріальні чи реєстраційні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної чи реєстраційної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин".

Нотаріус є відповідачем лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення, отже, у даному випадку з огляду на предмет розглянутого судом позову нотаріус не є належним відповідачем.

Позов особи про визнання недійсним відмови у прийняття спадщини пов`язаний з отриманням свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно, а тому порушує права інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Отже, належними відповідачами у таких спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, а заявлені вимоги є неналежним способом захисту порушеного права, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

За відсутності належного складу учасників справи у суду немає процесуальної можливості встановити дійсні обставини справи та надати обґрунтовану оцінку щодо доведеності чи недоведеності заявлених вимог. За також обставин колегія суддів не досліджує інші доводи апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

При зверненні до суду з даним позовом судовий збір сплачений ОСОБА_1 в сумі 1 211, 20 грн (а.с.4).

Частиною 3 ст.6 закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно ч.7 ст.6 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених ст.4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Отже, при зверненні до суду з даним позовом кожен з позивачів мав окремим платіжним документом сплатити судовий збір за дві вимоги немайнового характеру (а.с.3).

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 422, 40 грн., а з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 211, 20 грн., який ними був сплачений не у повному обсязі при поданні позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення з позивачів додаткової суми судового збору, та що в ухвалі суду від 30 січня 2024 року, якою суд зобов`язав позивачів усунути недоліки, не було зазначено щодо неповної сплати судового збору позивачами, ухвалою від 15.03.2024 по справі було відкрито провадження у справі, щодо стягнення рішенням додаткових сум судового збору, - колегія суддів відхиляє, з огляду на вищевикладене та відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про судовий збір».

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, оскаржене рішення суду без змін.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.