КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/12300/24

25 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Бебешко М.М., у цивільній справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року представник Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК №7 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до 7 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Відповідач є власником нежитлового приміщення в багатоповерховому будинку, тому є співвласником всього спільного майна багатоповерхового будинку.

29 липня 2021 року між співвласниками багатоповерхового будинку та КП БМР ЖЕК № 7 був укладений договір № 63 про надання послуг управління багатоповерховим будинком. Відповідно до п.11 договору № 63, розрахунковим періодом є календарний місяць. Плата за послугу з управління нараховується щомісячно управителем та вноситься кожним співвласником на розрахунковий рахунок управителя не пізніше 25 числа, наступного за розрахунковим.

Договір про надання послуг з управління будинком набув чинності з 01.08.2021 року. Відповідно до п.10 договору № 63, ціна послуги з управління з 01.08.2021 року становила 7,7868 грн, з 01.03.2024 року - 9,4271 грн. відповідач не виконував належним чином обов`язки, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги з управління багатоповерховим будинком в сумі 62 038,05 грн. за період часу з 01.08.2021 року по 01.07.2024 року. Факт надання послуг підтверджується планами графіками поточного ремонту за 2021-2022 роки, 2022-2023 роки, 2023-2024 роки; звітами управителя будинку за періоди з 01.08.29021 по 31.05.2022; з 01.08.2022 по 31.05.2023; з 01.08.2023 по 31.05.2024; графіками прибирання прибудинкової території, прибирання приміщень загального користування та технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем за період з серпня 2021 року по липень 2024 року; актами загального огляду житлового будинку.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 62 038,05 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2023 року позов Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено повністю.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 заборгованість за надані послуги у розмірі 62 038,05 грн та витрати по оплаті судового збору в сумі 3 028,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 04 грудня 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріально права та ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи.

Зазначає, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , реконструйоване власником, за рахунок чого площа нежитлового приміщення змінилась із 132,4 кв. м. на 222,2 кв. м., та яке забезпечене окремими комунікаціями, які обслуговуються власником а не управителем. Збудована прибудова до нежитлового приміщення площею 89,8 не включена до об`єму житлового будинку, і не відноситься до спільного майна багатоквартирного житлового будинку та утримується тільки власником нежитлового приміщення, який не надавав згоду управителю на утримання прибудови.

Вказує на те, що відповідач звертався до позивача переглянути виставлені йому рахунки, враховуючи документи, що підтверджують неправомірні дії Управителя житлового будинку при обрахуванні вартості 1 кв. м. та площі нежитлового приміщення № 80 в житловому будинку по АДРЕСА_2 , але позивач відмовився законодавчо врегулювати законну вимогу відповідача, щодо розрахунку оплати за надання послуг з управління багатоквартирним будинком, тобто позивач належним чином не виконав своїх обов`язків.

31 січня 2025року до Київського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовну заяву Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 222,2 кв.м., що підтверджується Інофрмацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 7).

Позивач, відповідно до договору №63 про надання послуги з управлінням багатоквартирним будинком від 29 липня 2021 року, є управителем будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до п.1 даного договору, управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами цього договору. Відповдіно до п.10 договору, ціна послуги з управління становить 7,7868 грн на місяць за 1 кв.м. загальної площі будинку Відповідно до п.11 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Плата за послугу з управління нараховується щомісяця управителю та вноситься кожним співвласником на розрахунковий рахунок управителя не пізніше 25 числа поточного місяця.

Додатком № 1 до договору № 63 від 29 липня 2021 року склено список співвласників квартир та приміщень, що перебувають у їх власності, у тому числі ФОП ОСОБА_1 , з загальною площею нежитлових приміщень 132,4 кв.м. та 54,3 кв.м.

Додатком № 4 до даного договору передбачено вимоги до якості послуги з управління будинком Додатком № 5 до договору передбачено кошторис витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

Представником позивача до позовної заяви долучено план-графіки поточного ремонту на 2023-2024 роки, план-графік поточного ремонту відповдіно до умов договору № 63 від 29.07.2021; звіти управителя будинку по АДРЕСА_2 за період часу з 01.08.2021 до 31.05.2024; графіки прибирання прибудинкової території, прибирання приміщень загального користування за вказаною адресою за період з 201.08.2021 по 31.05.2024; акти загального огляду житлового будинку за 2021-2024 роки.

До відповіді на відзив представником позивача долучено № 116 від 03 жовтня 2023 року, укладений між ЖЕК № 7 та ФОП ОСОБА_2 на проведення вимірювального опору ізоляції електрообладнання; договір № ТО 61/08-21 від 30 липня 2021 року, укладений між ЖЕК № 7 та ТОВ «ТОТУС-Серівс» про надання послуг з повного технічного обслуговування ліфтів по АДРЕСА_3 та додаткову угоду до даного договору від 01 березня 2024 року; Акт приймання виконаних послуг з технічного обслуговування ліфтів за вересень 2024 року; Договір № 177, укладений між ЖЕК № 7 та ТОВ «Профілактична дезінфекція» від 30 вересня 2021 року на виконання протиепідемічних заходів з додатком до нього за адресою АДРЕСА_3 ; Договір № 177, укладений між ЖЕК № 7 та ТОВ «Профілактична дезінфекція» від 01 вересня 2022 року на виконання протиепідемічних заходів з додатком до нього за адресою АДРЕСА_3 ; Договір № 177, укладений між ЖЕК № 7 та ТОВ «Профілактична дезінфекція» від 01 вересня 2023 року на виконання протиепідемічних заходів з додатком до нього за адресою АДРЕСА_3 ; Договір № 177, укладений між ЖЕК № 7 та ТОВ «Профілактична дезінфекція» від 30 серпня 2024 року на виконання протиепідемічних заходів з додатком до нього за адресою АДРЕСА_2 ; заяву-приєднання до договору про постачання електричної енергії.

Відповідачем до відзиву долучено акт готовності об`єкта по АДРЕСА_3 до експлуатації від 14 травня 2009 року; заяви відповідача до позивача щодо незгоди з кошторисом та відповіді на них; ; договір про постачання електричної енергії № 1784, укладений між ПАТ «Київоблеоенрго» та ФОП ОСОБА_3 із зазначенням адрес по АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 .; договір № 7186/1 від 03 жовтня 2022 року, укладений між ТОВ «Білоцерківвода» та ФОП ОСОБА_1 про надання послуг з централізованого водопостачання по АДРЕСА_6 ; договір № 7186/1 від 03 жовтня 2022 року, укладений між ТОВ «Білоцерківвода» та ФОП ОСОБА_1 про надання послуг з централізованого водовідведення по АДРЕСА_6 ; договір оренди землі № 55, укладений між ФОП ОСОБА_1 та Білоцерківською міською радою 16 червня 2017 року про оренду земельної ділянки, площею 0,0234 га по АДРЕСА_6 .; договір від 01 січня 2021 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та КП БМР «Міська служба замовника» про дезінфекцію та дератизацію, без зазначення адреси виконання даних послуг.

Відповідно достатті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьоїстатті 509 цього Кодексу.

Навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, законодавець установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

За приписами частини четвертоїстатті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Частиною пергшою статті 385 Цивільного кодексу України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачами послуг.

Колегія суддів виходить з того, що спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статті 6 Закону учасниками правовідносину сферінадання житлово-комунальнихпослуг є: споживачі(індивідуальніта колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

До житлово-комунальних послуг належать,зокрема житлові послуги -послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку,зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території,виконання санітарно-технічних робіт,обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинковихсистем,що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем),утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Індивідуальний споживач,зокрема зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК України передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Тобто, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплачувати житловокомунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц.

Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримані касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.

Пунктом 6 частини 1 статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції від 24.06.2004) було передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Схоже визначено і у ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який чинний наданий час, а саме: споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 12 червня 2020 року у справі № 712/8733/17 (провадження № 61-1838св18).

Заборгованість за житлово-комунальні послуги - це цивільно-правове зобов`язання споживача перед комунальним підприємство, несплата споживачем вартості житлово-комунальних послуг порушує право виконавця виробника цих послуг на отримання плати за надані послуги у встановлений законодавством строк.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, яким позовні вимоги задоволено, відповідач свої доводи фактично зводить до того, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , реконструйоване власником, за рахунок чого площа нежитлового приміщення змінилась із 132,4 кв. м. на 222,2 кв. м., та яке забезпечене окремими комунікаціями, які обслуговуються власником а не управителем. Збудована прибудова до нежитлового приміщення площею 89,8 не включена до об`єму житлового будинку, і не відноситься до спільного майна багатоквартирного житлового будинку та утримується тільки власником нежитлового приміщення, який не надавав згоду управителю на утримання прибудови.

Вказує на те, що відповідач звертався до позивача переглянути виставлені йому рахунки, враховуючи документи, що підтверджують неправомірні дії Управителя житлового будинку при обрахуванні вартості 1 кв. м. та площі нежитлового приміщення № 80 в житловому будинку по АДРЕСА_2 , але позивач відмовився законодавчо врегулювати законну вимогу відповідача, щодо розрахунку оплати за надання послуг з управління багатоквартирним будинком, тобто позивач належним чином не виконав своїх обов`язків.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Так, цивільний процесуальний кодекс України(далі ЦПКУкраїни)передбачає,що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,що виникають з цивільних,земельних,трудових,сімейних,житлових та інших правовідносин, крім справ,розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч.ч. 1-2 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

В свою чергу, господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього кодексу).

Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

За змістом частин першої та третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із даним позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, у позовній заяві позивач визначив відповідача, як фізичну особу.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.

Для визначення юрисдикції поряд із суб`єктним критерієм, колегія суддів також враховує та перевіряє і предметний критерій даного спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У цьому контексті, колегія суддів увагу на те, що звертаючись із вимогами про стягнення заборгованості, позивач стверджує про несплату відповідачем коштів за надані позивачем послуги щодо майна відповідача, яке належить йому на праві власності.

Будь які обставини з приводу статусу нерухомого майна, можливого використання такого відповідачем у господарських цілях, залишилось поза увагою та оцінкою суду першої інстанції.

Згідно із частиною 1статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно достатті 58 цього Кодексу.

Відповідно достатті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частиною 1 статті 320 ЦК України).

Для встановлення факту користування відповідачем нежитловим приміщенням, яке належить йому на праві власності з метою здійснення господарської, зокрема, підприємницької діяльності, потрібно встановити факт ведення діяльності ним як фізичною особою - підприємцем, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17).

Заборгованість, що є предметом спору та яку позивач просить стягнути з відповідача виникла власне за надання послуг позивачем щодо об`єкту нежитлової нерухомості в будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 222,2 кв.м.

В свою чергу, із відкритих інтернет джерел апеляційним судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрован як фізична особа-підприємець з 26.07.2000 року, у процесі припинення не перебуває, а згідно КВЕДу 47.25 займається роздрібною торгівлею напоями в спеціалізованих магазинах.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, 03 жовтня 2022 року між ТОВ «Білоцерківвода» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 7186/1 про надання послуг з централізованого водопостачання (без обслуговування внутрішньо будинкових систем) з індивідуальним споживачем.

Відповідно до акту розмежування балансової належності межі, що є додатком № 4 до договору № 7186/1 від 03 жовтня 2022 року послуги з централізованого водопостачання з використанням внутрішньо будинкових систем надаються ФОП ОСОБА_1 на об`єкт магазин промисловий та продовольчий за адресою: АДРЕСА_6 .

З огляду на вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що позивачем надаються комунальні послуги у будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , власником нежитлового приміщення (магазину) у якому, загальною площею 222,2 кв.м, є відповідач.

Таким чином, відповідач, як фізична особа не є та в силу статусу нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення (магазину), як об`єкту цивільних прав, не може бути споживачем комунальних послуг, що надаються позивачем.

Наведене, на переконання колегії суддів, дає підстави для висновку про необхідність розгляду даного спору за правилами господарського судочинства, оскільки такий виник із правовідносин щодо надання комунальних послуг підприємством суб`єкту, який здійснює господарську діяльність.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саместатті 19 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначенихстаттями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цьогоКодексу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки даний спір необхідно розглядати за правилами ГПК України у порядку господарського судочинства.

З огляду на зазначене та з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає правової оцінки будь яким доводам учасників справи по суті спору.

При цьому, колегія суддів враховує відсутність доказів про існування юрисдикційного конфлікту, оскільки доказів звернення до господарського суду з відповідними вимогами, позивач не надав, тому з метою забезпечення права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами господарського судочинства.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст.255ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1ст. 377, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради ЖЕК № 7 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: