УХВАЛА

28 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 642/4296/24

провадження № 61-3861ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Синельникова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частин у спільній сумісній власності на земельну ділянку та визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення частин у спільній сумісній власності на земельну ділянку та визнання права власності на 46/100 частин земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 46/100 частин земельної ділянки загальною площею 0,0878 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року та залишити в силі рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків - надіслання уточненої редакції касаційної скарги, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України, та копії скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

З аналізу уточненої редакції касаційної скарги, яка надійшла на виконання ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2025 року, слідує, що заявниця не усунула недоліки касаційної скарги, а саме не визначила підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) та пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

ОСОБА_1 не навела норми права, щодо застосування якої відсутній висновокВерховного Суду, що свідчить про недотримання пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України та унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Посилання на недослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, як підставу касаційного оскарження судового рішення Верховний Суд не приймає до уваги, оскільки обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є зазначення заявницею підстав касаційного оскарження відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України, водночас у касаційній скарзі такі підстави не наведено (не підтверджено).

Також, ОСОБА_1 посилається на встановлення судом апеляційної інстанції обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме «Висновок щодо визначення часток земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 », однак зазначені доводи спростовуються змістом постанови суду апеляційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції зазначений висновок не оцінював.

Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (приписи частини першої статті 400 ЦПК України).

Процесуальний закон покладає на заявника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування конкретних норм матеріального та/або порушення норм процесуального права, яке допустили суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом.

Заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що визначені процесуальним законом. Верховний Суд є судом права, тобто судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Подані заявницею процесуальні документи свідчать про те, що у відведений судом строк (станом на 22 квітня 2025 року) вимоги ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2025 року не виконано, що перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Відсутність у касаційній скарзі передбачених ЦПК України підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку є передбаченою пунктом 4 частини четвертою статті 393 ЦПК України підставою для її повернення.

За загальним правилом, повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення частин у спільній сумісній власності на земельну ділянку та визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, - повернути особі, яка подала касаційну скаргу.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Синельников