Справа № 450/2430/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/122/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу на квартиру АДРЕСА_1 .

У липні 2024 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири від 14 грудня 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 1233.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2024 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Микуша Дмитра Михайловича та представника позивача адвоката Максименко Ольги Григорівни задоволено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири прийнято до розгляду.

Первісну позовну заяву ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник адвокат Максименко Ольга Григорівна, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу залишено без розгляду.

10 грудня 2024 року представник ОСОБА_4 Микуш Дмитро Михайлович подав заяву про передачу справи за підсудністю до господарського суду.

В обгрунтування заяви покликається на те, що ухвалою Господарського суду Рівненської області відкрито провадження у справі № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 . З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника та передбачає концентрацію всіх спорів в межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього його майна до ліквідаційної маси та проведення інших заходів з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник, спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна, спори про визнання недійсними результатів аукціону, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником, спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно, спори про стягнення заробітної плати, спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, спори щодо інших вимог до боржника. Законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Матеріали справи, в якій стороною є боржник невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи.

З наведених підстав просить передати справу № 450/2430/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири до Господарського суду Рівненської області на розгляд в межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 .

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 рокузаяву представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 про направлення справи за підсудністю задоволено.

Цивільну справу № 450/2430/24 за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу квартири передано до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом в межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 .

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, відтак в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, та спору про право, що виникає з відповідних правовідносин, наявність в законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом та відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Провадження у справі №918/1061/24 про неплатоспроможність відкрито лише щодо відповідача ОСОБА_4 , а враховуючи, що стороною договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру є ОСОБА_1 , який не є учасником справи № 918/1061/24, що перебуває у провадженні Господарського суду Рівненської області, висновок суду про передачу всієї справи за підсудністю до Господарського суду Рівненської області, є помилковим. Передача справи за підсудністю до Господарського суду Рівненської області призведе до позбавлення права позивача на розгляд його вимог судом в порядку цивільного судочинства. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2024 року первісний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду, відтак, суд першої інстанції вирішив питання про підвідомчість позовних вимог, які не перебували на той час на розгляді в цьому суді. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є немайновими, результат їх розгляду не впливає на обсяг ліквідаційної маси чи обсяг грошових зобов`язань ОСОБА_4 , тому даний спір не пов`язаний із здійсненням провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_4 , а отже підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 січня 2025 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Розгляд апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року призначено на 14 год. 30 хв. 07 квітня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 15 квітня 2025 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 07 квітня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 15 квітня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Передаючи справу до Господарського суду Рівненської області, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі позов пред`явлено до відповідача, відносно якого Господарським судом Рівненської області відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження у даній справі, а відтак дана справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства Господарським судом Рівненської області, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство ОСОБА_4 , а тому керуючись ст. 31 ЦПК України та ст. 7 КУзПБ ухвалив передати справу до Господарського суду Рівненської області.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство (неплатоспроможність) та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника.

Банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначеніКодексом України з процедур банкрутства, прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року № 2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року.

Кодекс України з процедур банкрутства встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Отже, Кодекс України з процедур банкрутства у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю.

Частиною 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо спорів, зазначених у частині другій цієї статті, провадження в якій відкрито до або після відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), за ініціативою учасника справи або суду невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів, надсилаються до господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), який розглядає спір по суті в межах цієї справи (ч. 3 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства).

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Системний аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми цього Кодексу мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Норми Кодексу України з процедур банкрутства передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів, незалежно від часу відкриття провадження у справі про банкрутство та справ позовного провадження.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 918/420/16 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 908/4057/14, від 11 липня 2018 року у справі № 922/3040/17, від 29 листопада 2019 року у справах № 908/130/15-г, №923/1194/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 921/557/15-г.

Законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута. Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача. Таке врегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20), провадження № 12-14гс21, вказано на те, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Отже, законодавець підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи

Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17 та від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20).

У постановах від 15 травня 2019 року у справі № 289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі № 289/233/18, від 19 червня 2019 року у справах № 289/718/18 та №289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикції усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.

Таким чином, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21 жовтня 2019 року Кодексу України з процедур банкрутства повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постановах від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц (провадження № 14-404цс19) та від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі №905/2030/19 (905/1159/20) (провадження № 12-92гс20) зазначено, що, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, Велика Палата Верховного Суду уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства.

Таким чином, статусу учасника справи про банкрутство набувають усі фізичні та юридичні особи в межах цієї справи по усіх майнових спорах, стороною в яких є боржник: спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна: спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно: спори про стягнення заробітної плати: спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

При цьому, як зазначалося вище, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2024 року відкрито провадження у справі № 918/1061/24 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_4 .

Оскільки відносно ОСОБА_4 відкрито справу про визнання його неплатоспроможним, то усі учасники в межах цієї цивільної справи набувають статусу учасника справи про банкрутство.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для направлення справи за підсудністю до господарського суду, оскільки ОСОБА_1 не є учасником справи про неплатоспроможність ОСОБА_4 , не заслуговують на увагу.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для передачі даної справи до Господарського суду Рівненської області, однак вважає, що стаття 31 ЦПК України, яка регламентує передачу справи з одного суду до іншого в межах цивільної юрисдикції, не може бути правовою підставою для передачі справи до суду господарської юрисдикції, тому приходить до висновку про те, що посилання на норму статті 31 ЦПК України, як норму закону, якою керувався суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, слід виключити з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суду.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що направляючи цивільну справу №450/2430/24 до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом в межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 , суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 листопада 2024 року первісну позовну заяву ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник адвокат Максименко Ольга Григорівна, до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання укладеним договору купівлі-продажу майнових прав з розстроченням платежу залишено без розгляду.

Відтак, на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду в межах розгляду даної справи перебували лише позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію вказаного КУзПБ, тобто з 21 жовтня 2019 року, має відбуватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2025 року у справі №732/702/24 (провадження №61-78св25) вказала на те, що «вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не тільки з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 ГПК України, а також надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що положеннями частин першої, другої статті 131 КУзПБ передбачено, що майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.

До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури погашення боргів боржника, крім майна, визначеного частинами шостою та сьомою цієї статті та статтею 132 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу».

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

У цій цивільній справі ОСОБА_4 оспорює попередній договір про купівлю продаж квартири, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , як заінтересована особа в розумінні частини 3 статті 215 ЦК України, не будучи стороною цього договору, з тих мотивів, що попередній договір про купівлю продаж квартири укладений щодо квартири в житловому будинку на земельній ділянці, власником якої є ОСОБА_4 .

Зі змісту пункту 1 попереднього договору про купівлю - продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вбачається, що сторони зобов`язуються у строк до тридцять першого грудня 2024 року укласти договір купівлі продажу (основний договір) купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 3 попереднього договору в якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняв в рахунок майбутніх платежів грошову суму в розмірі ціною 783920.39 грн., що еквівалентно 21195.00 доларам США за курсом валют станом на 14.12.2023 року, до моменту укладення цього договору.

Тобто, на виконання умов оскаржуваного ОСОБА_4 попереднього договору про купівлю продаж квартири відбулася передача коштів, як часткова оплата вартості квартири.

З матеріалів справи також вбачається, що 13 жовтня 2021 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір простого товариства (договір про спільну діяльність), відповідно до пункту 1.1 якого, сторони зобов`язалися шляхом об`єднання своїх вкладів і зусиль спільно діяти у формі простого товариства без створення юридичної особи з метою будівництва і прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудованими нежитловими приміщеннями на земельній ділянці площею 0.4167 га за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0120) (надалі будинок), в порядку передбаченому законодавством та отримання в особисту приватну власність квартир, приміщень та доходу у вигляді грошових коштів, отриманих в результаті виконання спільних дій, передбачених цим Договором.

Пункт 2.2 згаданого договору передбачає, що для досягнення мети, передбаченої п.1.1. цього договору, сторона -1 ( ОСОБА_4 ) вносить як вклад в спільну діяльність: право користування земельною ділянкою площею 0.4167 га за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0120), цільове призначення земельної ділянки:02.03 - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку. (пункт 2.2.1).

Згідно наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0120 належить на праві власності ОСОБА_4 , право власності зареєстроване 30.09.2021.

Тобто, попередній договір про купівлю продаж квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений щодо майна, розташованого на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_4 , що підлягала передачі, як вклад в спільну діяльність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з метою будівництва багатоквартирного житлового будинку на підставі договору про спільну діяльність, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_4 вважає порушеними його майнові права та інтереси.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Майном, як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (ст. 190 ЦК України).

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

На думку колегії суддів зустрічний позов ОСОБА_4 відповідає ознакам майнового спору, а відтак згідно з наведеними вище приписами ГПК України, КУзПБ, такий спір підлягає розглядові в порядку господарського судочинства господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, оскільки розгляд всіх майнових спорів, стороною у яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Враховуючи наведене, до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом в межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 слід направити цивільну справу № 450/2434/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири, оскільки розгляд позовних вимог ОСОБА_3 , пред`явлених в межах цієї справи, закінчено судом шляхом їх залишення без розгляду ще до постановлення оскаржуваної ухвали суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року посилання на статтю 31 ЦПК України.

Викласти абзац другий резолютивної частини ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 січня 2025 року в наступній редакції:

«Цивільну справу № 450/2430/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним попереднього договору про купівлю-продаж квартири, укладеного 14 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , направити до Господарського суду Рівненської області для розгляду судом в межах справи № 918/1061/24 про неплатоспроможність ОСОБА_4 ».

В решті оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 15.04.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк