Справа № 487/5616/23
Провадження № 2/487/122/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07.04.2025 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючий суддяНікітін Д.Г.,
при секретаріМарченко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Заводського районного суду міста Миколаєва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася з позовною заявою до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що місто Миколаїв з 5 ранку 24 лютого 2022 року зазнало щоденного ракетно-артилерійському обстрілу з боку російських збройних сил. Наприкінці лютого - початку березня 2022 року бої точилися вже безпосередньо біля міста Миколаєва. Збройно-кулеметні черги та артилерійська канонада були чути в кожному будинку міста. Вранці ІНФОРМАЦІЯ_1 російські окупанті обстріляли Заводський район Миколаєва, зокрема, ту частину мікрорайону Намив, на території якого я мешкаю разом із своїм чоловіком. Обстріл проводився касетними снарядами із реактивних систем залпового вогню і внаслідок цих агресивних дій було пошкоджено багатоповерхові житлові будинки, лікарні та транспортні засоби, були поранені пересічні громадяни. Серед об`єктів соціальної сфери зазнала значних руйнувань, зокрема, обласна клінічна лікарня. У багатоповерхових будинках, в тому числі в тому, де мешкає, були вибити вікна. Були пошкоджені автомобілі, які стояли у дворах та на стоянках. Через попадання уламків касетного снаряду згоріла машина, яка знаходилась біля дитячого садку, що розташований у безпосередній близькості до її оселі. Надалі Миколаїв все частіше потерпав від обстрілів, повітряні тривоги лунали по 5-10 разів на добу. Фактично кожну ніч, ми були вимушені ховатися в бомбосховищах. Позивачка та її невістка і онук були психологічно роздратовані, бо всі не мали надійного захисту від рашистської агресії і нас постійно переслідувало передчуття можливої загибелі у будь-який момент. Сини позивачки не мали змоги морально підтримувати своїх дітей та жінок, бо постійно знаходились на місцях виконання завдань, молодший спочатку як поліцейський Національної поліції, потім як боєць підрозділу «Лють», а старший спочатку як волонтер, а потім як поліцейський Національної поліції. В квітні 2022 року, після зруйнування рашистами Миколаївського водогіну та відключення води на території всього міста, була вимушена разом із невісткою та онуком виїхати з міста Миколаєва. З квітня 2022 року була зареєстрована та взята на облік як внутрішньо- переміщена особа в АДРЕСА_1 .

Майже три місяці, разом з невісткою та онуком орендували двокімнатну квартиру. До березня 2023 року, разом з донькою та онуком проживали в місті Одеса. Але, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, на початку березня 2023 року, повернулися додому в м. Миколаїв. Таким чином, через злочинні та агресивні дії РФ відносно України, мені довелось повністю змінити своє життя, з підстав чого зазнала моральних страждань, що супроводжується душевним болем, втратою спокою, постійним відчуттям незахищеності та розчаруванням. Моральні страждання кожного дня посилюються так як кожного дня моя родина знаходиться у відчаї та розпачі, оскільки кожного дня в новинах передають про обстріли, руйнування та загиблих як в м. Миколаєві так і в інших містах України.

Позивачка, як мати двох дітей та її чоловік (гарант безпеки своєї сім`ї) унеможливлені гарантувати безпеку та захист своєї сім`ї, що також є для мене приниженням честі й гідності. Була позбавлена звичного ритму життя, можливості проживати з родиною в рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами.

В результаті, як було вище наведено, позивачка з невісткою та онуком була змушена обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов, але душевного та морального спокою перестала відчувати. Відтак, установлений спосіб життя фактично втрачено. Після початку збройної агресії Російської Федерації проти України, я постійно перебуваю у пригніченому стані, у мене знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Також проживання біля року на чужині, з відсутністю належного медичного забезпечення, зміна умов мешкання та харчування, постійне хвилювання за своїх близьких та друзів призвело до загострення хронічних захворювань, а саме: З 07 березня 2023 року по 21 березня 2023 року я проходила стаціонарне лікування в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України в Миколаївській області» (копія виписки із історії хвороби № 144 додаток № 9) наступних захворювань: посттравматична (2000 року); гіпертензивиа сицефалопатія 11-111 ст. зі стійким ЛГСз частотою (2-3 рази на тиждень) лікворо-динамичними кризами, вестибуло-атактичним синдромом і декомпенсацією. Криз 07.03.2023 року, ГХ III ст., кризовий перебіг (ГПМК по ішемічному типу) левій гемісфері по МРТ головного мозгу від 13.05.2000 року. Ангіопатія сітківки ОИ. Початкова катаракта ОИ. Дефіцит вітамін ДЗ. З 17 квітня 2023 року по 29 квітня 2023 року ПОЗИВАЧКА проходила стаціонарне лікування в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України в Миколаївській області» наступних захворювань: посттравматична (2000 року) гіпертензивна сицефалопатія ІІ-ІІІ ст. зі стійким ЛГСз частотою (2-3 рази на тиждень) лікворо-динамичними кризами, вестибуло-атактичним синдромом і декомпенсацією. Криз 07.03.2023 року, ГХ III ст., кризовий перебіг левій гемісфері по МРТ головного мозку від 13.05.2000 року. Ангіопатія сітківки ОИ. Початкова катаракта ОИ. Дефіцит вітамін ДЗ. 22 травня 2023 року, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, вимушена звернутися до сімейного лікаря-невропатолога. За результатами обстеження мені було встановлено діагноз (копія діагнозу - додаток № II): гіпертонічна хвороба III ст., 2 ст., кризовий перебіг, ризик 3. Після консультації мені було призначено амбулаторне лікування. 25 червня 2023 року, вимушена була звернутися на консультацію до Лікарні швидкої медичної допомоги, в якої була обстежена. За результатами обстеження був встановлений діагноз - гостра кропивниця (копія консультативного висновку - додаток № 12). Після консультації мені було призначено амбулаторне лікування. З 11 липня 2023 року по 24 липня 2023 року я проходила стаціонарне лікування в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України в Миколаївській області» (копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого - додаток № ІЗ) наступних захворювань: посттравматична (2000 року) гіпертензивна сицефалопатія ІІ-ІІІ сг. зі стійким ЛГСз частотою (2-3 рази на тиждень) лікворо-динамичними кризами, вестибуло-атактичним синдромом і декомпенсацією. Криз 07.03.2023 року, ГХІІІ ст., кризовий перебіг (ГПМК по ішемічному типу) левій гемісфері по МРТ головного мозгу від 13.05.2000 року. Ангіопатія сітківки ОИ. Початкова катаракта ОИ. Дефіцит вітамін ДЗ. З 26 липня 2023 року по 08 серпня 2023 року проходила стаціонарне лікування в Обласній офтальмологічній лікарні Миколаївській області (копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1367 - додаток № 14) наступних захворювань: нисхідна атрофія зорового нерва ОИ - наслідок перенесеної ЧМТ. Факосклероз ОИ. Складний гіперметропічний астигматизм ОИ.

Також зазначає, що після повернення до Миколаєва, позивачкою було витрачена велика кількість грошей на заміну пошкоджених в квартирі вікон та заміну металевих каналізаційних та водопровідних труб, які стали непридатними для користування з підстав солоності води.

. Позивач вважає, що Російська Федерація, яка зіпсувала якість її життя, якість життя її родини, має за це відповідати, як перед Україною загалом, так і перед ним. Стверджує, що країною агресором спричинено моральну шкоду, яка має бути їй відшкодована.

Спричинену йому моральну шкоду оцінює у 3 мільйона гривень. Позивач заявляє, що спричинена йому моральна шкода підпадає під всі пункти ч.2 ст.23 ЦК України, і вона зазнала фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії Російської Федерації як прямо (через викликані захворювання та діагнози), так і опосередковано у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (а саме через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини); зазнав душевних страждань через протиправну агресію Російської Федерації як щодо себе, так і родини, оскільки якість їхнього життя, безумовно, знизилася, позивач зазнав душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію Російської Федерації його майна, оскільки на забезпечення перебування його на війні та лікування пішли значні родинні кошти, через збройну агресію постраждала її честь і гідність як громадянина України.

Позивач вважає, що відповідальною за спричинену йому моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24 лютого 2022 умисно вчинили збройну агресію проти України. Російська Федерація беззаперечно є країною-агресором, її дії є протиправними і винними. Серед іншого, у позовній заяві позивач наводить обґрунтування підстав для розгляду його справи в Україні українським судом при відсутності судового імунітету Російської Федерації.

Відтак, з посиланням на ст.15-16,23,1167 ЦК України, позивач просить суд стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, спричинену йому через збройну агресію Російської Федерації проти України, у розмірі 3000000 гривень 00 копійок.

22.09.2023 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

24.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено вказану вище цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про що винесено відповідну протокольну ухвалу.

Разом з тим, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 по справі № 490/9551/19, після початку війни в Україні, а саме: з 2014 року, суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди завданої особі в результаті збройної агресії російською федерацією за позовом, поданим саме до цієї країни.

У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року тастатті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти Російської Федерації, у т.ч. в особі Посольства Російської в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ російської федерації ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти Російської Федерації.

Разом із тим, у зв`язку з порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС Російської Федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади Російської Федерації також не здійснюється.

Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди Російської Федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.

У зв`язку із чим, інформацію про дату, час та місце розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, було повідомлено відповідачу через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Судом було вжито усіх можливих процесуальних заходів задля належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та створення учасникам процесу належних умов для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надано сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив.

Позивач подав заяву про слухання справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідно доч.1ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав, передбачених ч. 2ст. 223 ЦПК України, для відкладення судом розгляду справи, суд не вбачає.

Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Частиною 1 ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу приписів ч. 1, 3ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи положення ч. 2ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами згідно з ч. 1 ст.76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо судового імунітету відповідача як іноземної держави, суд виходить з такого.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент розгляду справи судом. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії РФ на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, суд врахував, те що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, громадянину України, місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту").

У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.

Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2ст. 2 ЦК України).

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено п. 3 ч. 2ст. 11 ЦК України.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачено п. 9 ч. 2ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1-3ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 4,5ст. 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом встановлено, що 5 ранку 24 лютого 2022 року зазнало щоденного ракетно-артилерійському обстрілу з боку російських збройних сил.

Наприкінці лютого - початку березня 2022 року бої точилися вже безпосередньо біля міста Миколаєва. Збройно-кулеметні черги та артилерійська канонада були чути в кожному будинку міста. Вранці ІНФОРМАЦІЯ_1 російські окупанті обстріляли Заводський район Миколаєва, зокрема, ту частину мікрорайону Намив, на території якого я мешкаю разом із своїм чоловіком.

Обстріл проводився касетними снарядами із реактивних систем залпового вогню і внаслідок цих агресивних дій було пошкоджено багатоповерхові житлові будинки, лікарні та транспортні засоби, були поранені пересічні громадяни.

Серед об`єктів соціальної сфери зазнала значних руйнувань, зокрема, обласна клінічна лікарня.

У багатоповерхових будинках, в тому числі в тому, де я мешкаю, були вибити вікна. Були пошкоджені автомобілі, які стояли у дворах та на стоянках. Через попадання уламків касетного снаряду згоріла машина, яка знаходилась біля дитячого садку, що розташований у безпосередній близькості до її оселі.

Надалі Миколаїв все частіше потерпав від обстрілів, повітряні тривоги лунали по 5-10 разів на добу.

Фактично кожну ніч, мешканці міста були вимушені ховатися в бомбосховищах. Позивачка та її родичі були психологічно роздратовані, бо всі не мали надійного захисту від рашистської агресії і нас постійно переслідувало передчуття можливої загибелі у будь-який момент.

Сини позивачки не мали змоги морально підтримувати своїх дітей та жінок, бо постійно знаходились на місцях виконання завдань, молодший спочатку як поліцейський Національної поліції, потім як боєць підрозділу «Лють», а старший спочатку як волонтер, а потім як поліцейський Національної поліції. В квітні 2022 року, після зруйнування рашистами Миколаївського водогіну та відключення води на території всього міста, позивачка була вимушена разом із невісткою та онуком виїхати з міста Миколаєва. З квітня 2022 року я була зареєстрована та взята на облік як внутрішньо-переміщена особа в АДРЕСА_1 .

Майже три місяці, разом з невісткою та онуком орендували двокімнатну квартиру. До березня 2023 року, разом з донькою та онуком проживали в місті Одеса. Але, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, на початку березня 2023 року, повернулися додому в м. Миколаїв.

Таким чином, через злочинні та агресивні дії РФ відносно України, мені довелось повністю змінити своє життя, з підстав чого позивачка зазнала моральних страждань, що супроводжується душевним болем, втратою спокою, постійним відчуттям незахищеності та розчаруванням. Моральні страждання кожного дня посилюються так як кожного дня моя родина знаходиться у відчаї та розпачі, оскільки кожного дня в новинах передають про обстріли, руйнування та загиблих як в м. Миколаєві так і в інших містах України.

Позивачка, як мати двох дітей та її чоловік (гарант безпеки своєї сім`ї) унеможливлені гарантувати безпеку та захист своєї сім`ї, що також є для мене приниженням честі й гідності. Була позбавлена звичного ритму життя, можливості проживати з родиною в рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами.

В результаті, як було вище наведено, позивачка з невісткою та онуком була змушена обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов, але душевного та морального спокою перестала відчувати. Відтак, установлений спосіб життя фактично втрачено. Після початку збройної агресії Російської Федерації проти України, я постійно перебуваю у пригніченому стані, у мене знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Також проживання біля року на чужині, з відсутністю належного медичного забезпечення, зміна умов мешкання та харчування, постійне хвилювання за своїх близьких та друзів призвело до загострення хронічних захворювань.

Після повернення до Миколаєва, мною було витрачена велика кількість грошей на заміну пошкоджених в квартирі вікон та заміну металевих каналізаційних та водопровідних труб, які стали непридатними для користування з підстав солоності води.

Судом встановлено, що позивачу завдано моральної шкоди за обставин, викладених у позовній заяві і підтверджених дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд з`ясував, що факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру підтверджений належними, допустимими, достовірними доказами, з`ясовано, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінив заподіяну йому шкоду та мотиви, з яких він при цьому виходить.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, заявленої до відшкодування, розмір якої є адекватним психотравмуючій ситуації та обставинам, за яких було завдано моральної шкоди позивачу, охоплює всі порушення, що були допущені РФ відносно нього.

Відтак, суд вважає, що ОСОБА_1 довела належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.

Заявлений ОСОБА_1 до відшкодування розмір моральної шкоди суд вважає таким, що відповідає вимогами розумності і справедливості.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною 1ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 6 ч. 1ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до п. 22 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

За правилами ч. 6ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, з огляду на повне задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13420,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.11,15,16,23,1167 ЦК України, 4, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 352-354ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Російська Федерація про стягнення моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути здержави РосійськаФедерація вособі УрядуРосійської Федераціїна користь ОСОБА_1 3000000 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України.

Стягнути з держави Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації судовий збір у розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень 00 копійок на користь держави.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації, вул. Краснопресненська набережна, 2, м. Москва.

Заочне рішення може бути переглянуте Заводським районним судом міста Миколаєва за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.Г. Нікітін