Справа №305/1670/24
Провадження по справі 2/305/59/25
18.04.2025. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Вербещука В.А.
представника позивача, прокурора Савчук Л.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівської районної військової адміністрації), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про визнання незаконним, недійсним та скасування розпорядження, договору дарування, державного акта та державних реєстрацій, повернення земельної ділянки у державну власність,-
ВСТАНОВИВ:
20.06.2024, Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) звернулася в суд з позовною заявою до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівської районної військової адміністрації), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про визнання незаконним, недійсним та скасування розпорядження, договору дарування, державного акта та державних реєстрацій, повернення земельної ділянкиу державну власність.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 28.06.2024 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 14.02.2024. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у розгляді справи: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
24.07.2024, заступник керівника Тячівської окружної прокуратури - начальник Рахівського відділу Немеш Є.І., надіслав до суду відповідь на відзиви. Вважає, що наведені у відзивах твердження не заслуговують на увагу, доводи підлягають відхиленню, позов до задоволення, з наступних підстав. Витребування у власність держави земельної ділянки, незаконно наданої у приватну власність фізичній особі органом виконавчої влади, має легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим визначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. З огляду на вказане, витребування майна в цьому випадку, матиме підстави та буде законним, відповідатиме легітимній меті та переслідуватиме іконний суспільний інтерес, оскільки спрямовуватиметься на поновлення порушеного права власника - Закарпатської обласної державної адміністрації. При витребуванні майна забезпечуватиметься також пропорційність, співрозмірність між метою (втручання у право особи) та інтересами суспільства, як невід`ємною складовою та інструментом верховенства права. Набуття у власність земельної ділянки лісового фонду з порушенням земельного законодавства в свою чергу порушує права та інтереси держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації в частині права вільного володіння і розпорядження спірною земельною ділянкою. Встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом позову, сформована та передана у приватну власність за рахунок земель лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства. Фактично відбулась незаконна безоплатна передача такої у приватну власність некомпетентним органом державної влади, без вилучення та зміни цільового призначення. При цьому, витребування у власність держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації земельної ділянки є єдиним пропорційним і належним способом відновлення порушених інтересів держави у вказаному спорі. Позов Тячівської окружної прокуратури відповідає загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Крім цього, зазначають, прокуратурою подано позовну заяву в межах строку позовної давності, так як на зазначені позовні вимоги не поширюється строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України. Отже, вважають, участь прокурора у справі, є законною, не порушує справедливого балансу та зумовлена не тільки захистом державного, але й публічного інтересу, який полягає в захисті прав держави. На підставі викладеного, просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
25.07.2024, заступник керівника Тячівської окружної прокуратури - начальник Рахівського відділу Немеш Є.І., надіслав до суду клопотання, в якому просив витребувати від Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №541484 від 24.12.2007, виданий ОСОБА_2 та витребувати від Рахівської державної нотаріальної контори, договір дарування земельної ділянки.
31.07.2024, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заперечення на відповідь на відзив позивача, зміст якого зводиться до наступного. ОСОБА_1 , зазначає, що земельна ділянка, яка йому виділялась знаходиться на землях пасовища на полонині, а не в лісовому масиві. Більше того ця земельна ділянка забудована і на ділянці знаходиться дачний будинок. Також вважає висновок експерта від 31.07.2020, помилковим. Позов прокуратури заперечує повністю, оскільки такий є безпідставним та незаконним. Щодо заперечення ОСОБА_2 , зміст таких зводиться до того, що прокуратура і надалі наполягає, що позов носить негаторний характер та пред`явлений від імені законного власника. Хоча законним та належним власником земельної ділянки являється вона. Навіть, якщо слідувати позиції Тячівської окружної прокуратури, Закарпатська обласна державна адміністрація, в інтересах якої діє прокуратура, могла б виступати лише, як користувач земельної ділянки згідно заявленого акту на право постійного користування землею серії І-ЗК №000378 від 18.12.1996, а не власником земельної ділянки. У даному випадку вважає, що склалась ситуація, коли окремі посадові особи Тячівської окружної прокуратури, зловживають своїм статусом та службовим становищем, перевищують свої повноваження, втручаються у цивільні та особисті майнові права громадян, вибірково та вирвано трактують окремі норми закону та своїми діями порушують принцип Верховенства права та право громадян на мирне і законне володіння, розпорядження їх майном. На підставі викладеного, просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 26.09.2024, клопотання про витребування доказів задоволено.
21.10.2024, начальник Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, ОСОБА_4 , на виконання ухвали суду про витребування доказів від 26.09.2024 надала надала належним чином завірену копію державного акта серії ЯД №541484.
10.01.2025, ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О., у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, відмовлено.
Ухвалою суду від 05.02.2025 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 11 березня 2025 року.
Представник відповідача, Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області у підготовче засідання не з`явився. Голова Рахівської РДА, Владіслав Кич, 15.08.2024 подав через канцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності їх представника. Позовні вимоги не визнає. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідачка, ОСОБА_2 , 26.02.2025, надіслала до суду заяву в якій просила розгляд даної справи провести у її відсутності, на підставі наявних матеріалів. Позовні вимоги позивача не визнає, просить відмовити у задоволенні таких.
Відповідач, ОСОБА_1 , 26.02.2025, надіслав до суду заяву в якій просив провести розгляд справи у його відсутності, на підставі наявних матеріалів. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в підготовче судове засідання не жодного разу не з`явився. Повідомлялися належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документу в електронний кабінет. Заяв та клопотань про відкладення не надсилали.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасн овиконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43,57 ЦПК України).
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнанні їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У відповідності до приписів ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Отже за загальним правилом, особа може звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. Лише у виняткових та передбачених законом випадкам, певні органи чи особи, вправі звертатися до суду в інтересах інших осіб. В інших випадках, ЦПК України не передбачено права однієї особи звертатися до суду з позовними вимогами в інтересах іншої особи.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до п.п. "а" п.24 Розділу Х перехідних положень Земельного кодексу України з 27.05.2021 землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств).
Згідно, ч.5 ст.122 ЗК України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Враховуючи вищезазначене, органом уповноваженим державою розпоряджатися земельними ділянками лісогосподарського призначення, представляти та захищати, у тому числі в суді, інтереси держави з зазначених питань є Закарпатська обласна державна адміністрація.
Всі заходи щодо виявлення, фіксації та усунення порушень земельного законодавства вживалися лише Тячівською окружною прокуратурою Закарпатської області.
ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У спірних правовідносинах використання земельних ділянок лвсогосподарського призначення порушує права держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, як розпорядника земель та інтереси держави у сфері забезпечення раціонального використання та охорони земель.
Невжиття Закарпатською обласною державною адміністрацією заходів щодо усунення порушення вимог земельного законодавства, а саме незаконної, безоплатної передачі земельної ділянки у приватну власність некомпетентним органом державноїх влади без вилучення та зміни цільового призначення, свідчить про невиконання обов`язку щодо захисту та відновлення порушених майнових інтересів держави. Таке порушення веде до спричинення суттєвої шкоди державним інтересам та підриву основ фінансово - економічної діяльності держави.
У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
З врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходив саме з необхідності вирішення проблем - суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму захисту інтересів держави у земельній сфері.
Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земель державної власності, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.
Ці дії включають подання прокурором до суду позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь- якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд 11 квітня 2023 року у справі № 371/483/22 провадження № 61-666св23.
У зв`язку з вищенаведеним, наявні достатні підстави для звернення Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації до суду з метою захисту порушених інтересів держави, оскільки уповноважений орган не здійснює належним чином свої повноваження.
Крім того, після отримання судового рішення, таке на підставі ч.10 ст.83 ЦПК України, було приєднано до матеріалів справи № 305/1670/24.
Причини несвоєчасного подання доказів суд визнає поважними, оскільки такі було неможливо подати у визначений законом строк, з підстав, що не залежали від окружної прокуратури.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими доказами та висновками експертів.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч.1 ст.14 Конституції України, ч.1 ст.1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина перша-друга статті 3 ЗК України).
Згідно з ч.1 ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Стаття 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України) передбачає, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Також, згідно зі ст.55 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Земельного кодексу України (далі ЗК України), до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
При цьому, як зазначено у ст.16 ЛК України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.
Зі змісту ч.1 статті 17 ЛК України вбачається, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Згідно з ч.2 ст.8 ЛК України, право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Поряд з цим, Постановою Кабінету Міністрів України №1003 від 07.09.2022 «Деякі питання реформування управління лісової галузі», утворено державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» та приєднано до нього спеціалізовані державні лісогосподарські підприємства, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів.
Згідно з пунктом 8 наказу Державного агентства лісових ресурсів України №881 від 28.10.2022 «Про припинення державного підприємства Ясінянське лісомисливське господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство».
Так, Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №145 від 17.01.2023 затверджено відповідний передавальний акт від 16.01.2023. Згідно з вказаним актом спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником всього майна, усіх прав та обов`язків державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство».
Також, у розпорядженні Рахівської РДА №310 від 13.07.2007 відсутні відомості про вилучення земельної ділянки у землекористувача - ДП «Ясінянське ЛГ».
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Водночас, встановлено, що Рахівська районна державна адміністрація передала земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_1 за відсутності згоди лісогосподарського підприємства на вилучення земельної ділянки з постійного користування.
Також відповідно до ч.5 ст.149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених ч.9 цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, тощо), крім випадків визначених ч.5 та ч.9 цієї статті.
Вказаною нормою не передбачені повноваження райдержадміністрації на розпорядження за межами населеного пункту земельними ділянками лісогосподарського призначення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.32 ЛК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.
Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, районні державні адміністрації мали повноваження лише щодо передачі у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га та у межах лише сіл, селищ, міст районного значення.
Водночас, повноваження щодо розпорядження земельними лісовими ділянками за межами населених пунктів належали обласним державним адміністраціям, що узгоджується з п.5 ч.1 ст.31 ЛК України.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 4 ст.20 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель то тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Згідно зі статтею 102 Цивільного процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно з положеннями, викладеними у ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" у разі, коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз`яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.
Суд з урахуванням доказів, наданих сторонами, зокрема матеріалів, що стосуються місця розташування спірної земельної ділянки, графічних матеріалів Свидовецького лісництва, матеріалів меж земельної ділянки - лісового фонду, що передана у користування ДП "Ясінянське лісомисливське господарство", вважає, що висновок, наданий позивачем, найбільш відповідає обставинам справи, тому суд його бере до уваги з іншими матеріалами справи.
Згідно з ч. ч.1, 3 ст.57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.
При цьому, Рахівською районною державною адміністрацією під час вирішення питання про затвердження проекту землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_1 , спірну земельну ділянку безпідставно та за відсутності на це відповідних повноважень в повному обсязі віднесено до земель сільськогосподарського призначення, а питання про зміну цільового призначення її частини із земель лісогосподарського призначення не вирішувалось взагалі. Висновки органу виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища з цього питання не надавались.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що спірна земельна ділянка до її передачі у власність ОСОБА_1 , належала до земель лісогосподарського призначення, перебувала у державній власності та у постійному користуванні ДП "Ясінянське ЛМГ" й використовувалась для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України, при цьому питання про зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки (лісогосподарське призначення) не вирішувалось та вона в установленому законом порядку з постійного користування ДП "Ясінянське лісомисливське господарство" не вилучалась.
Також, розпорядженням Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008 «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.
За правилами ч.3 ст.83, ч.4 ст.84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.56 ЗК України, громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Отже, стосовно земель лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності над приватною і, крім того, прямо забороняє органам виконавчої влади передавати їх у приватну власність, крім випадків, визначених законом.
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до п.«б» ч.1 ст.164 ЗК України, складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб.
Частиною 1 статті 22 ЛК України встановлений виключний перелік підстав припинення права постійного користування лісами. В силу вимог ч.1 ст.24 ЛК України права лісокористувачів охороняються законом і можуть бути обмежені або припинені лише у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.ч.2, 3 ст.152 Земельного кодексу України). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст.155 Земельного кодексу України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Перебування земельної ділянки у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.
Отже, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України, Лісового кодексів України треба розглядати, як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення.
Зазначені правові позиції є сталими у судовій практиці і незмінними (постанови Великої Плати Верховного Суду: від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц; від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц; від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15).
Також, відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ЗК України, ЛК України.
Поряд з тим, ст.21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2019 у справі № 488/402/16-ц, з якої вбачається, що порушення зміни цільового призначення є підставою для визнання недійсним рішень про передачу земельних ділянок лісового фонду у приватну власність.
Таким чином, розпорядження голови Рахівської РДА №310 від 13.07.2007 «Про затвердження проекту землеустрою, втрат сільськогосподарського виробництва та передачу у власність земельної ділянки, за межами населених пунктів» у частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,10 га для індивідуального дачного будівництва за межами населених пунктів полонина Драгобрат на території Ясінянської селищної ради, видане з порушенням ст. ст.20, 56, 84 та 149 ЗК України, ст.31, 57 ЛК України, суперечить розпорядженню Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008, та, як наслідок, призвело до вибуття з державної власності земельної ділянки лісогосподарського призначення, а також до позбавлення права ДП «Ясінянське ЛГ» на користування такою, у зв`язку з чим, розпорядження у зазначеній частині є незаконним.
Окрім того, судом було встановлено, що рішенням Рахівського районного суду від 03.12.2013 у справі №305/2364/13-ц вже визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Рахівської РДА та визнано недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Суд прийшов до висновку, що голова Рахівської РДА при прийнятті оскаржуваного розпорядження вийшов за межі своїх повноважень, так як не був наділений правом передавати земельні ділянки із земель державної власності у власність громадянам за межами населених пунктів для дачного будівництва. Таким чином, незаконне розпорядження не може бути підставою для видачі державного акту. (Вищевказане рішення набрало законної сили 07.08.2014).
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У силу вимог ст. 378 ЦК України право власності на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які новлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За змістом ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа запечечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку «правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.
Згідно з ч.4 ст.84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Враховуючи наведене, та те, що розпорядження голови Рахівської районної державної адміністрації №310 від 13.07.2007 видане з порушенням норм земельного законодавства та врезультаті скасоване рішенням суду від 03.12.2013 у справі за №305/2364/13-ц, договір дарування земельної ділянки підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203 та ч. 1 ст.215 ЦК України, оскільки цивільний оборот земель лісогосподарського призначення є обмеженим відповідно до ст.84 Земельного кодексу України та ст.178 Цивільного кодексу України.
Водночас питання правомірності видачі державного акту на право власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності прийнятого рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого такий акт видано.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 (справа № 2-3007/11, провадження № 14-525цс18) державні акти на право власності на земельні ділянки є документами,що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Таким чином, скасування судом договору дарування, підлягає також визнанню недійсним виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку.
За приписами ст.3 ЗУ "Про державний земельний кадастр" основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принцип об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.
Розпорядженням голови Рахівської районної державної адміністрації №310 від 13.07.2007 спірну земельну ділянку незаконно віднесено до земель рекреаційного призначення, водночас з наведених у матеріалах справи доказів, встановлено, що така належить до земель державної власності лісогосподарського призначення.
Окрім того, частиною 13 статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Згідно абзацом 1 частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Так, з приводу уповноваженого державою органу на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення слід зазначити, що у зв`язку з внесенням Законом України №1423-ІХ від 28.04.2021 змін до Земельного кодексу України, відповідно до п. п. «а» п.24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств).
Згідно з ч.5 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції від 27.05.2021) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Отже, з 27.05.2021 повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення належать до компетенції Закарпатської обласної державної адміністрації.
Судом встановлено, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, відповідні повноваження також належали до компетенції Закарпатської обласної державної адміністрації.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося.
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання. Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс.
Разом з тим відповідачі у відзивах на позовні вимоги, посилалися на відсутність у позивача порушеного права, оскільки земельна ділянка пройшла законну процедуру вилучення із земель лісогосподарського призначення так, як ДП "Ясінянське ЛМГ" дало згоду на вилучення земельної ділянки площею 0,10 га в кварталі 3 виділу 7 Свидовецького лісництва, для будівництва дачного будинку, а також посилаються на відсутность доказів існування накладки земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_2 .
При цьому судом встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом позову, належить до земель лісогосподарського призначення. Фактично відбулась незаконна безоплатна передача такої у приватну власність некомпетентним органом державної влади, без вилучення та зміни цільового призначення.
Право держави на повернення земельної ділянки, належної до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передачі у власність фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
Витребування у власність держави земельної ділянки, незаконно переданої у приватну власність фізичній особі органом виконавчої влади, має легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.
Таким чином, визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади, на підставі якого відповідна земельна ділянка незаконно була передана у приватну власність, а також визнання недійсним відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку є єдиним пропорційним і належним способом відновлення порушених інтересів держави у вказаному спорі. За таких обставин позов прокуратури відповідає загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
При вирішенні даного спору суд враховує те, що розпорядження голови Рахівської РДА №310 від 13.07.2007 та державний акт, які є предметом спору, на земельну ділянку, площею 0,10 га, розташовану за межами населеного пункту полонина "Драгобрат", Рахівського району Закарпатської області, серії ЗК №044783 від 24 липня 2007 року, цільове призначення якої для дачного будівництва, видані ОСОБА_1 , визнані недійсними та скасовані рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 03.12.2013, отже, суд відмовляє позивачу у задоволенні цих позовних вимог.
Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, суд приходить до висновку, що вимога про визнання недійсним договору дарування та відповідного державного акта на право власності, на земельну ділянку, яка належить до земель лісогосподарського призначення, та повернення земельної ділянки державі в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, як органу до компетенції якого належать повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають в цій частнині до задоволення.
Згідно з ч.3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» від 30.03.2020 (набрав чинності 02.04.2020) розділ Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину».
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями) установлено карантин з 12.03.2020 до 30.06.2023 на всій території України.
З цього приводу у постанові Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №920/724/21 зазначено, що автоматичне продовження цих строків пов`язане саме із встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону.
Також, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав законної сили 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19, відповідно до якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану " від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 24.02.2022, який продовжує діяти.
Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує питання про розподіл судових витрат таким чином.
Таким чином, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів: Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівської районної військової адміністрації), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Закарпатської обласної прокуратури, слід стягнути, порівну, судові витрати понесені прокурором під час розгляду справи, по 5046 (п`ять тисяч сорок шість) гривень 66 копійок, з кожного.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівської районної військової адміністрації) на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 5046 (п`ять тисяч сорок шість) гривень 66 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 5046 (п`ять тисяч сорок шість) гривень 66 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 5046 (п`ять тисяч сорок шість) гривень 66 копійок.
Відомості щодо учасників справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Головуюча: М.О. Марусяк