ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 685/1242/24

Провадження № 22-ц/820/797/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Демчук В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Теофіпольської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року (суддя Бурлак Г.І.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Теофіпольської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначав, що з 19.05.2007 перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 26.09.2024. У шлюбі у сторін народилися син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що відповідачка з січня 2024 року проживає окремо від позивача та своєї доньки у Нідерландах. З часу виїзду відповідачки за кордон, їх малолітня донька ОСОБА_6 постійно проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 . З дитиною матір зв`язку не підтримує, не телефонує, втратила до неї інтерес, життям доньки зовсім не переймається, їй байдуже, як дитина живе, чим харчується, чи одягнута і взута, чи здорова, який у неї настрій, психологічний та фізичний стан, як дитина навчається у школі, чи відвідує шкільні заняття, які у неї здібності. Позивач сам займається вихованням дочки, піклується про її стан здоров`я, всі необхідні речі для дитини купує виключно за свої кошти, ОСОБА_2 в утриманні доньки матеріально не допомагає, участі в житті доньки не бере.

Враховуючи викладене вище, просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника Уроду О.В., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано надані позивачем докази та думку дитини, яка підтвердила в судовому засіданні, що бажає позбавлення матері батьківських прав щодо неї, оскільки мати покинула її та почала проживати за кордоном з іншим чоловіком.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що відповідачка не підтримує зв`язок з дитиною, не телефонує їй, втратила до неї інтерес, не цікавиться її добробутом, настроєм, психологічним та фізичним станом.

Вважає, що це призводить до серйозних психологічних наслідків для дитини, яка страждає, переживає сильний стрес, відчуває себе покинутою, змушена щодня стикатися з відсутністю материнської уваги та підтримки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином. До апеляційного суду Теофіпольською селищною радою подано клопотання про слухання справи у відсутності представника органу опіки та піклування. Крім того, представником позивача - адвокатом Уродою О.В. через систему «Електронний суд» подано до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням у відпустці в період з 23.04.2025 по 25.04.2025. Однак, колегія судів, враховуючи відсутність доказів об`єктивної неможливості участі представника позивача в судовому засіданні, а також можливість представника позивача заявити клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, реалізацію позивачем права на викладення своїх аргументів у апеляційній скарзі, колегія суддів поважності причин неявки представника позивача адвоката Уроди О.В. в судове засідання не встановила, і, відповідно, підстав для відкладення розгляду справи. При цьому, колегія суддів виходила з того, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи або його представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19.05.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 26.09.2024. (а.с. 27-29)

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 07.07.2008 та серії НОМЕР_2 від 28.05.2013. (а.с. 15,16)

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 21.11.2024, встановлено факт проживання ОСОБА_5 разом із батьком. (а.с. 81)

Відповідно до довідок Теофіпольського ВУЖКГ про склад сім`ї №178 від 05.07.2024 та № 426 від 11.10.2024 неповнолітня ОСОБА_5 проживає з батьком ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані, але тимчасово не проживають за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 24, 50)

Відповідно до довідок Теофіпольського ліцею №1 Теофіпольської селищної ради №01-40/226 від 04.07.2024, №01-40/291 11.10.2024 та характеристики з місця навчання, вихованням дочки ОСОБА_6 займається батько, з матір`ю дитини зв`язку немає, вона дочкою не цікавиться, характеризується дитина позитивно. (а.с. 32-33)

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Теофіпольської селищної ради від 5 лютого 2025 року, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_5 (а.с. 82-83)

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідачки та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дочки.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц та від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції як про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, так і гострої соціальної необхідності у цьому. А тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення з відповідачки аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 .

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи з наступного.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дочки в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до повноліття дитини, оскільки на відповідачку, як на матір дитини, покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, яка проживає разом із батьком, а суд першої інстанції помилково не врахував вказаних обставин.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору щодо вимог про стягнення аліментів, судовий збір, який підлягав сплаті при подачі позову та апеляційної скарги в цій частині позовних вимог, підлягає стягненню з відповідачки на користь держави в розмірі 2785 грн 76 коп (968,96+1816,8).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи стягнення з часу звернення до суду 12.11.2024 та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 2785 грн 76 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай