Справа № 146/789/24
Провадження № 22-ц/801/584/2025, 22-ц/801/725/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 рокуСправа № 146/789/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

розглянувши без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2024 року (повний текст якого складений 27 грудня 2024 року) та на додаткове рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року (дата складення повного тексту відповідає даті його ухвалення), ухвалені у цій справі у с-щі Томашпіль суддею цього суду Пилипчуком О.В.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтований тим, що 19.05.2023 року біля 11:40 год. на автодорозі Немирів-Ямпіль Р-08 км. 55+650 м ОСОБА_4 , водій автомобіля «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , причеп «INTER CARS», д.н.з. НОМЕР_2 , під час виконання обгону не переконався в тому, що одному із водіїв транспортного засобу, які рухалися за ним, не буде створено перешкоду, здійснив зіткнення з автомобілем «JEEP UВRТУ», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, після чого ОСОБА_4 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, 19.05.2023 року біля 11:40 год. на автодорозі Немирів-Ямпіль км. 55+650 м ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «JEEP UВRТУ», д.н.з. НОМЕР_3 , при здійсненні обгону не переконавшись, що смуга зустрічного руху, на яку він збирався виїжджати вільна від транспортних засобів, здійснив зіткнення з автомобілем «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , причеп «INTER CARS», д.н.з. НОМЕР_2 , та здійснив наїзд на транспортний засіб належний позивачу «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_4 , що стояв на узбіччі, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, після чого ОСОБА_2 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

20.06.2023 року постановою Томашпільського районного суду Вінницької області у справі № 146/701/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП.

Також 20.06.2023 року постановою Томашпільського районного суду Вінницької області у справі № 146/703/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП.

Зазначеними постановами Томашпільського районного суду Вінницької області встановлено неправомірні дії водіїв ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , внаслідок яких був пошкоджений автомобіль позивача «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_4 .

У позовній заяві позивач вказував, що для ремонту свого автомобіля ним були придбані автозапчастини всього на суму 17 057 грн. При цьому, вартість відновлювального ремонту автомобіля без врахування запчастин склала 12 000 грн, а всього разом із запчастинами 29 057 грн. Крім того, за доставку таких автозапчастин ним було сплачено 06.06.2023 року 844 грн, 14.06.2023 року 2867 грн, тобто на придбання запчастин, їх доставку та відновлювальний ремонт позивачем було сплачено 32 768 грн власних коштів.

Позивач зауважив, що добровільно відшкодувати заподіяну шкоду відповідачі не бажають, водночас жодна страхова компанія за ремонт автомобіля позивачу нічого не виплачувала.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 завдану йому майнову шкоду, пов`язану з пошкодженням автомобіля «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_4 , в розмірі 32 768 грн та судові витрати.

04.07.2024 року ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області замінено первісного відповідача ОСОБА_4 у даній цивільній справі на належного відповідача фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 .

22.08.2024 року ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області залучено до участі у цій справі співвідповідача Приватне акціонерне товариство «СК «Арсенал Страхування», як страховика відповідальності ФОП ОСОБА_3

19.12.2024 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області позов задоволено частково. Стягнено солідарно з ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завдану йому матеріальну шкоду, пов`язану з пошкодженням автомобіля «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_4 , в розмірі 32 768 грн.

04.02.2025 року додатковим рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Чудака В.Д. про стягнення понесених судових витрат у даній цивільній справі задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн з кожного.

Не погодившись із ухваленими рішеннями, ФОП ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не перевірив розмір заподіяної шкоди. Вважає, що вартість відновлювального ремонту, вказаний позивачем, суттєво завищений, при цьому не враховано знос транспортного засобу позивача.

Скаржник переконана, що не є належним відповідачем по справі, оскільки її цивільно-правова відповідальність застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», що підтверджується електронним полісом. Відтак, вона не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у страховика ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачу відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки не було подано страховику заяву про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Таким чином, скаржник вважає, що суд першої інстанції упереджено здійснив розгляд даної справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Крім того, на думку скаржника, судом першої інстанції при ухвалені додаткового рішення не взято до уваги те, що доказів, які б підтверджували понесені ОСОБА_1 реальні судові витрати на професійну правничу допомогу, в матеріалах справи немає.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи встановлено, що 19.05.2023 року біля 11:40 год. на автодорозі Немирів-Ямпіль Р-08 км. 55+650 м ОСОБА_4 , водій автомобіля «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , причеп «INTER CARS», д.н.з. НОМЕР_2 , під час виконання обгону не переконався в тому, що одному із водіїв транспортного засобу, які рухалися за ним, не буде створено перешкоду, здійснив зіткнення з автомобілем «JEEP UВRТУ», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, після чого ОСОБА_4 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, 19.05.2023 року біля 11:40 год. на автодорозі Немирів-Ямпіль км. 55+650 м ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «JEEP UВRТУ», д.н.з. НОМЕР_3 , при здійсненні обгону не переконавшись, що смуга зустрічного руху, на яку він збирався виїжджати вільна від транспортних засобів, здійснив зіткнення з автомобілем «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , причеп «INTER CARS», д.н.з. НОМЕР_2 , та здійснив наїзд на транспортний засіб «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_4 , що стояв на узбіччі, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень, після чого ОСОБА_2 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Вина ОСОБА_4 у скоєній дорожньо-транспортній пригоді підтверджується постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 20.06.2023 року у справі № 146/701/23, яка набрала законної сили, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с. 11).

Вина ОСОБА_2 у скоєній дорожньо-транспортній пригоді підтверджується постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 20.06.2023 року у справі № 146/703/23, яка набрала законної сили, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с. 12).

Згідно із копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 власником автомобіля «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_4 , є ОСОБА_1 (а.с. 10).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 власником автомобіля «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_3 (а.с. 43).

Копією трудового договору між працівником і фізичною особою від 01.07.2021 року підтверджується, що ОСОБА_3 як ФОП уклала трудовий договір із ОСОБА_4 та найняла останнього на посаду водія вантажної автомашини MAN (а.с. 46).

Як вбачається із Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 209727795 ОСОБА_3 (страхувальник) застрахувала цивільно-правову відповідальність транспортного засобу «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (страховик). Термін дії страхового полісу з 29.06.2022 року до 28.06.2023 року, ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, складає 130000 грн, розмір франшизи 2600 грн (а.с. 44).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у страховика ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачу відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки не було подано страховику заяву про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Оскільки встановлений законом строк звернення до страховика (ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») ФОП ОСОБА_3 минув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині позову до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» задоволенню не підлягають.

Разом з тим, суд вважав, що ФОП ОСОБА_3 , в силу приписів ст. 1172 ЦК України, та ОСОБА_2 несуть солідарну відповідальність перед ОСОБА_1 за спричинену йому майнову шкоду.

За таких умов, враховуючи, що ОСОБА_2 та працівника відповідача ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку, що права позивача були порушені, а тому, виходячи з обов`язку відповідачів відшкодувати майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню в частині вимог до ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 шляхом солідарного стягнення з останніх майнової шкоди у сумі 32 768 грн.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитися з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

За приписами ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування».

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Таким чином, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV).

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами, за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі ст. 3 Закону № 1961-IV (в редакції станом на момент ДТП 19.05.2023 року) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону (в редакції станом на момент ДТП 19.05.2023 року) об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961 IV в редакції станом на момент ДТП 19.05.2023 року).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Зазначена норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (ст. 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року у справі № 147/66/17.

Відтак, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі ст. 1194 ЦК України може вирішити стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021 року у справі 147/66/17 наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

У постанові від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 Закону № 1961-IV), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

У ході розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_3 як ФОП уклала трудовий договір із ОСОБА_4 та найняла останнього на посаду водія транспортного засобу «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_3 . Таким чином, в силу приписів ч. 1 ст. 1172 ЦК України ФОП ОСОБА_3 відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

При цьому, як вбачається із Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 209727795 ОСОБА_3 (страхувальник) застрахувала цивільно-правову відповідальність транспортного засобу «МАN», д.н.з. НОМЕР_1 , у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (страховик).

Водночас, суд першої інстанції вважав, що у даному випадку у страховика ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачу відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 209727795, оскільки був порушений порядок, необхідний для його отримання, закріплений ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», враховуючи, що не було подано страховику заяву про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Суд вказав, що закон не пов`язує можливість відступлення від цих строків з урахуванням поважності причин їх пропущення, тобто, строки є преклюзивними, із закінченням яких припиняється цивільне право як таке.

Варто зазначити, що відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV (в редакції станом на момент ДТП 19.05.2023 року) підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV в редакції станом на момент ДТП 19.05.2023 року), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (п. 33.1.1 ст. 33.1 Закону № 1961-IV в редакції станом на момент ДТП 19.05.2023 року).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 910/7449/17).

Підпункт 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в такому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст. 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, можна дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Наведені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі 147/66/17.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 465/4621/16-к зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».

З огляду на викладене, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 , звернувшись 14.05.2024 року до суду із даним позовом, здійснив відповідне волевиявлення спрямоване на відшкодування завданої йому майнової шкоди, внаслідок ДТП, яке відбулось 19.05.2023 року.

Проте місцевий суд, всупереч вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, не з`ясував та не перевірив чи вживались позивачем розумні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика (ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») та чи встановлений річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, допустивши неповноту судового розгляду, та дійшов передчасного висновку про те, що у страховика ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачу, як потерпілій особі, та як наслідок безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».

Також, як вже зазначалось, статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, судом першої інстанції не встановлено достатньо повно інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема ним навіть не досліджувалось питання щодо наявності або відсутності страхування цивільно-правової відповідальності іншим відповідачем - ОСОБА_2 .

Так, згідно з підп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV (в редакції станом на момент ДТП 19.05.2023 року) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до інформації Централізованої бази даних МТСБУ цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 , як водія транспортного засобу «JEEP UВRТУ», д.н.з. НОМЕР_3 , станом на момент ДТП 19.05.2023 року застраховано не було, що підтверджується відкритими даними з бази МТСБУ, які знаходяться за посиланням - https://policy-web.mtsbu.ua/.

Вказане свідчить, що позивач на порушення вимог ст. 175 ЦПК України не визначив у позові у даній справі у частині вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 , як відповідача МТСБУ, на яке відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено першочерговий обов`язок з відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є ОСОБА_2 , що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, на що неодноразово вказував Верховний Суд.

Так, у постанові від 14.08.2024 року по справі № 520/2056/15-ц Верховний Суд зазначив, що у разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Ідентичного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28.10.2020 року у справі № 761/23904/19, від 20.01.2021 року у справі № 203/2/19, від 21.11.2022 року у справі № 754/16978/21.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі № 642/3933/23).

Водночас, ОСОБА_2 може виступати як співвідповідач у такій справі лише у тому випадку, коли розмір заподіяної ним шкоди перевищує ліміт страхової виплати МТСБУ, оскільки у нього виникне необхідність доплатити різницю між розміром такої шкоди і страховою виплатою для повного відшкодування майнової шкоди на підставі ст. 1194 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, дійшовши помилкового висновку про задоволення позовних вимог, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, наслідком чого є задоволення апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, оскільки основне рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, ухвалене додаткове рішення від 04.02.2025 року втрачає силу та також підлягає скасуванню.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 14.08.2024 року у справі № 442/1888/23.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди відмовити.

Додаткове рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_8 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 028 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. С. Панасюк