У Х В А Л А

21.04.2025 м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Баран О.І., розглянувши питання про відкриття провадження у справі:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ),

в інтересах неповнолітнього: ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: - не вказано, місце проживання: АДРЕСА_3 ),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Орган опіки та піклування Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області (, місцезнаходження: 81131, Львівська обл., Львівський р-н, с. Солонка, вул. Центральна, буд. 3),

Франківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування (, місцезнаходження: м. Львів, вул. Генерала Чупринки, буд.85),

предмет позову: встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року до Франківського районного суду м. Львова від представника позивача, адвоката Левицької Ірини Степанівни, надійшов указаний позов.

Позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 .

Позивачем указано відповідача ОСОБА_3 , із зазначенням зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом скеровано запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі.

11 квітня 2025 року надійшла довідка (вх.№11604/25) про місце реєстрації відповідача, відповідно до якої відповідач ще з 15.05.2001 зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_3 . Крім цього, відповідно до указаної довідки відповідач змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

Позивач просить суд встановити факт самостійного виховання та перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 , зазначаючи про те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 11.04.2025 указану позовну заяву залишено без руху, встановлено процесуальний строк для усунення недоліків зазначених в мотивувальній частині ухвали.

14 квітня 2025 року (вх.11864/25) надійшла заява про усунення недоліків із наданням позовної заяви у новій редакції та копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також копії паспорта громадянина України № НОМЕР_3 , виданого 02.01.2025. З наведених документів вбачається, що на момент звернення позивача до суду в інтересах ОСОБА_2 , останньому вже виповнилося 14 повних років.

Відповідно до змісту нової редакції позовної заяви позивачем акцентовано увагу суду на уже наявне рішення Франківського районного суду м. Львова, яким розглядалася справа про визначення місця проживання двох дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з позивачем.

Посилаючись на результати розгляду указаної справи, зазначено про те, що відповідач, під час розгляду указаної справи не заперечувала щодо задоволення вимог позовної заяви в частині визначення місця проживання з позивачем ОСОБА_2 . Її заперечення стосувалися задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання молодшого сина, ОСОБА_6 .

Зазначено про те, що «Під час судового розгляду даної справи та постановлення рішення судом встановлено та визнається сторонами, що малолітній ОСОБА_2 проживає разом з батьком. При цьому, судом встановлено, та визнано відповідачем те, що неповнолітній ОСОБА_2 проживає з своїм батьком, який у відповідності до висновку про визначення місця проживання дитини, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Солонківської ради від 05.12.2023 року №856, створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над нею, доглядає та піклується про його стан здоров`я, самостійно утримує сина».

При цьому, згідно із усталеною судовою практикою факт одноосібного виховання дитини може бути встановлений судом, а як одна із обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо визначення ними обов`язків виховання дитини.

Відтак, зміст позовної заяви викладений у такий спосіб, що орієнтує суд у тому, що між сторонами існував спір про право, який уже вирішено судом, із встановленням певних фактів, на які позивач повторно посилається у позові. Тож уже є рішення суду, яке має преюдиційне значення, оскільки за загальним правилом обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

При цьому, станом на момент звернення із указаною позовною заявою, дитина досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною третьою статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно.

Крім цього, суддя звертає увагу позивача на те, що у позовній заяві, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Навпаки, позивач у заяві про усунення недоліків прямо зазначає про те, що встановлення обставин, зазначених у позовній заяві, необхідне позивачу лише з метою отримання права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (водночас, питання надання відстрочки від призову під час мобілізації врегульоване статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») та рішення суду, у якому такий факт має бути встановлений у резолютивній частині.

Тобто зміст позовної заяви викладено у такий спосіб, що спір стосується виключно права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з тим, вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно виховує дитину, не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованої особи щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів у наданні заявнику відстрочки від призову під час мобілізації.

Тоді, як заявлена вимога в порядку цивільного судочинства, пов`язана з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за позивачем певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька/матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько/матір не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (п. 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

При залишенні позовної заяви без руху позивачу, окрім інших недоліків, вказано на необхідності конкретизувати виклад обставин щодо предмета позову, якими він обґрунтовує свої вимоги, з посиланням на докази, що підтверджують кожну обставину; додати до позовної заяви всі наявні докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги в разі неможливості подати такі докази, подати документальне підтвердження вчинення всіх необхідних дій задля отримання таких документів.

Разом з тим, позивачем не вказано обставин про те, у чому саме матір не здійснює батьківських прав та не виконує обов`язків щодо своєї дитини, тоді як утримання та виховання батьком дитини є його законним обов`язком та не потребує саме собою встановлення факту судом.

З урахуванням неповного усунення недоліків позовної заяви, позовна заява підлягає поверненню позивачеві.

Керуючись ст. 14, 185, ЦПК України, суддя -

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Виконавчого комітету Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітньої дитини - визнати неподаною та повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення заяви надіслати особі, яка подала таку заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення.

Копію позовної заяви залишити в суді (ч. 6 ст. 185 ЦПК України).

Роз`яснити, що повернення не перешкоджає повторному зверненню із такою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви (ч. 7 ст. 185 ЦПК України).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://court.gov.ua/.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому у ст. 261 ЦПК України.

Суддя: Баран О.І.