Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/778/24

09 квітня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О. О., секретаря судового засідання Двібородчин І. В., за участю: відповідача ОСОБА_1 (яка приймає участь в режимі відеоконференції), представника відповідача - адвоката Васютина Я. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Богородчани цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в :

03 червня 2024 року через систему "Електронний суд" до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи системою документообігу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2024 року матеріали справи передано на розгляд судді Куценку О. О.

Ухвалою від 04 червня 2024 року відкрито провадження по справі та ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 27 червня 2024 року, встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов за п`ять днів до дати проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 09 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Заявлені вимоги позивач мотивув тим, що між ним та відповідачем 24 березня 2021 року укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 24 березня 2021 року, за якою відповідач отримав від позивача 56500 грн. Відповідно до розписки відповідач зобов`язалася до 05 травня 2021 року повернути позику, проте, свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула.

01 вересня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 01 вересня 2022 року за якою відповідач отримала від позивача 100 000 грн. Проте відповідач свої зобов`язання по договору позики від 01 вересня 2022 року не виконала, грошові кошти не повернула.

22 квітня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 22 квітня 2018 року за якою відповідач отримав від позивача 20 000 грн. Відповідно до розписки відповідач зобов`язувалася до 01 січня 2021 року повернути позику, проте відповідач свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула.

27 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 27 грудня 2017 року за якою відповідач отримала від позивача 800 доларів США. Відповідно до розписки відповідач зобов`язувалася через три місяці повернути позику, проте відповідач свої зобов`язання вчасно не виконала, грошові кошти не повернула.

Посилаючись на положення ст. 526, 527, 530, 1049 ЦК України просив суд стягнути із відповідача на користь позивача 176 500 грн. (56 500 грн. +100 000 грн. +20 000 грн.) за договорами позики від 24 березня 2021 року, від 01 вересня 2022 року, від 22 квітня 2018 року, та 800 доларів, що в грошовому еквіваленті за офіційним курсом долару США на день звернення до суду становить 32429 грн. за договором позики від 27 грудня 2017 року.

Позивач у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Захаріїв Б. Д. через систему "Електронний суду" подав заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позов підтримує та просить задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 приймала участь у режимі відеоконференції. Позовні вимоги не визнала пояснила, що грошові кошти у позивача у борг ніколи не брала, однак брала під реалізацію насіння соняшника та писала відповідні розписки. По розпискам від 24 березня 2021 року, від 24 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року, підтримала клопотання свого представника та просила застосувати строк позовної давності та відмовити у позові з цих підстав. За борговою розпискою від 01 вересня 2022 року вказує, що розписка не має строку повернення коштів, суму боргу не визнає, оскільки розписка посвідчує ті обставини на яку суму у неї залишилось насіння соняшника під реалізацію. Коли почалась війна позивач все насіння забрав, а розписку не повернув.

Представник відповідача адвокат Васютин Я. В. позов не визнав по розпискам від 24 березня 2021 року, від 24 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові з цих підстав. Звернув увагу суду, що в розписці 24 березня 2021 року зазначена не сума грошових коштів грн., а зазначено вага насіння соняшника грами, які відповідач отримала для реалізації. За борговою розпискою від 01 вересня 2022 року звертає увагу суду, що розписка не має строку повернення коштів. Крім того підтримує доводи відповідача, що розписка посвідчує ті обставини на яку суму у відповідача залишилось насіння соняшника під реалізацію, які остання отримала від позивача.

Дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до оригіналів розписок, які досліджені судом, встановлено, що 24 березня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 24 березня 2021 року (а.с.41).

01 вересня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 01 вересня 2022 року за якою відповідач отримала від позивача 100 000 грн. (а.с.43).

22 квітня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 22 квітня 2018 року за якою відповідач отримала від позивача 20 000 грн. (а.с.42).

27 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 27 грудня 2017 року за якою відповідач отримала від позивача 800 доларів США (а.с.44).

Наявність оригіналів розписок у позичальника свідчить про те, що обов`язок повернення коштів відповідачкою не виконано.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку, викладеному у Постанові ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Зі змісту договору позики можна зробити висновок, що відбулася передача грошової суми від позикодавця ОСОБА_2 до позичальника ОСОБА_1 .

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач стверджує, що відповідачка свої зобов`язання за договорами позики від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року, 01 вересня 2022 року не виконала, на підтвердження чого надав оригінали боргових розписок. Відповідачка жодних належних та допустимих доказів про відсутність у неї боргу перед позивачем, суду не надала.

У відзиві на позов (а.с.56-58), представник відповідача адвокат Васютин Я. В. просив суд застосувати строк позовної давності по борговим розпискам від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року та відмовити з цих підстав в задоволені позову у цій частині.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Слід зазначити, у розписці від 24 березня 2021 року, якою підтверджується факт укладення договору позики та умови цього договору, зазначено строк виконання грошового зобов`язання 05 травня 2021 року, і саме з наступного дня, 06 травня 2021 року, у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності визначається судом.

У розписці від 22 квітня 2018 року, якою підтверджується факт укладення договору позики та умови цього договору, зазначено строк виконання грошового зобов`язання 01 січня 2021 року, і саме з наступного дня, 02 січня 2021 року, у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності визначається судом.

У розписці від 27 грудня 2017 року, якою підтверджується факт укладення договору позики та умови цього договору, зазначено строк виконання грошового зобов`язання терміном на два місці, тобто до 27 лютого 2018 року, і саме з наступного дня, 28 лютого 2018 року, у позикодавця виникає право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, тому саме зазначена дата, як початок перебігу строку позовної давності визначається судом.

Таким чином, звернувшись 03 червня 2024 року до суду із цим позовом, позивач ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України, щодо стягнення боргу за договорами позики від 24 березня 2021 року, 22 квітня 2018 року, 27 грудня 2017 року, та про застосування якого просив представник відповідача.

Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано, як і не подано клопотання про поновлення строків звернення та не доведено поважності причини пропуску цього строку.

Таким чином по борговим розпискам від 24 березня 2021 року, від 22 квітня 2018 року, від 27 грудня 2017 року підлягає застосуванню строк позовної давності і саме з цих підстав у цій частині слід відмовити у задоволені позову.

Щодо заявленої вимоги про стягнення боргу за договором позики від 01 вересня 2022 року, який підтверджено борговою розпискою від 01 вересня 2022 року за якою відповідач отримала від позивача 100 000 грн., то вбачається, що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності встановленого ст. 257 ЦК України.

Водночас, розписка не містить строку повернення коштів, суд вважає, що борг має бути повернений у порядку та у строки встановлені частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, та звернення з позовом 03 червня 2024 року, суд вважає, що позивач позовну давність не пропустив.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач взяла грошові кошти у розмірі 100 000 грн. (боргова розписка від 01 вересня 2022 року) у позивача в борг, проте їх не повернула, позивач звернувся до суду в межах позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

На підставі наведеного, керуючись ст. 10, 11, 12, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. - боргу за договором позики від 01 вересня 2022 року.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Повний текст судового рішення складено 18 квітня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: