Справа № 463/2201/24 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/3906/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: апелянтки ОСОБА_1 , представника відповідача Кульчицького М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, просила визнати незаконним та скасувати наказ Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 07.02.2024р. №38 в частині звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст.40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді працівника з господарської діяльності закладу охорони здоров`я терапевтичної клініки Військово-медичного клінічного центру Західного регіону; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача 30000,00 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 29.06.1992 р. перебуває у трудових відносинах із відповідачем і за весь час до неї не застосовувались жодні заходи дисциплінарного впливу. На підставі наказу від 28.02.2022р. №41 її переведено на посаду працівника з господарської діяльності закладу охорони здоров`я терапевтичної клініки з 01.03.2022р. У січні 2024 р. вона пройшла МСЕК, за результатами якої 18.01.2024 року їй встановлено третю групу інвалідності загального захворювання безтерміново та видано довідку Серії 12 ААГ №601828, надано висновок про умови і характер праці, де зазначено «легка надомна праця. Робота по спеціальності». Також, були сформовані індивідуальні програми реабілітації інваліда від 22.01.2024р. №1511 та від 12.02.2024р. №1558, де передбачено раціональне працевлаштування (поновлення трудової діяльності за колишньою або новою професією) та роботу за спеціальністю. Всупереч цим рекомендаціям, наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 07.02.2024р. №38 її було звільнено за п.2 ст.40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоров`я на підставі висновку МСЕК від 18.01.2024р. серії 12 ААГ №601828, де передбачена легка надомна праця. Вважає, що звільнення було незаконним, оскільки згідно довідки МСЕК може продовжувати працювати на займаній посаді та її стан здоров`я не перешкоджає здійсненню трудової діяльності, в неї не відбулася втрата працездатності. Крім того, зазначає, що роботодавець не повідомив їй про вакантні посади. Також вважає, що звільнення з роботи негативно вплинуло на її моральний стан та завдало значних переживань, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (, місцезнаходження: 79010, м.Львів, вул.Личаківська, 26) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, необ`єктивним, прийнятим з врахуванням позиції лише однієї сторони спору.

Вказує, що всупереч п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, судом встановлено, що МСЕК надано висновок про можливість здійснення нею роботи за спеціальністю, однак суд залишив її поза увагою та не відновив її право на працю.

Суд акцентував увагу на позиції сторони відповідача і дав характеристику тлумаченню «надомній праці», ігноруючи положення «робота за спеціальністю», що свідчить про однобічність дослідження обставин справи.

Судом не з`ясовано і не встановлено можливість відповідача перевести її на легшу роботу з врахуванням «роботи за спеціальністю» а не перевірено наявність вакантних посад з огляду на цю кваліфікаційну ознаку, а відповідачем не доведено неможливості вчинення таких дій.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

09 січня 2025 року Військово-медичний клінічний центр Західного регіону подав відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивачки з роботи було проведено з дотриманням норм чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що з 01.03.2022р. позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді працівника з господарської діяльності закладу охорони здоров`я терапевтичної клініки Військово-медичного клінічного центру Західного регіону.

Згідно з Довідкою кваліфікаційних характеристик випуск 78 охорона здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002р. №117, працівник з господарської діяльності проводить заходи щодо забезпечення санітарно-гігієнічного режиму закладу (відділення). Забезпечує господарським, м`яким і твердим інвентарем, спецодягом, постільною і натільною білизною для хворих, предметами гігієни, миючими засобами, канцелярським приладдям. Проводить заміну спецодягу, рушників співробітникам. Забезпечує блоки харчування (буфет, їдальня) устаткуванням, посудом і спостерігає за їх маркіровкою і використанням. Складає заявки на ремонт приміщень, обладнання, реманенту і контролює його проведення. Керує роботою молодших медичних сестер (санітарок-прибиральниць і санітарок-буфетниць) з утримання в чистоті та порядку приміщень. Веде обліково-звітну документацію.

Як встановлено в судовому засіданні, трудова діяльність позивачки була пов`язана з ручною працею із задіянням м`язової активності та певних фізичних навантажень і потребувала значних енергетичних витрат. Особливо великих фізичних навантажень отримує працівник з господарської діяльності при виконанні завдань по забезпеченні терапевтичної клініки господарським, м`яким і твердим інвентарем, спецодягом, постільною і натільною білизною для хворих, предметами гігієни, миючими засобами, канцелярським приладдям, проведенні заміни спецодягу, рушників співробітникам, забезпеченні їдалень устаткуванням, посудом. Про ступінь завантаженості свідчить оборотна відомість руху матеріальних цінностей за лютий 2024р., долучена до матеріалів справи.

Позивачу 18 січня 2024 року видано довідку МСЕК Серії 12 ААГ №601828, відповідно до якої їй встановлено третю групу інвалідності загального захворювання безтерміново, надано висновок про умови і характер праці, де зазначено «легка надомна праця. Робота по спеціальності».

Відповідно до ст.60-1 КЗпП України, п.1.1 Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалених протоколом Міністерства праці України від 21 червня 1995 року №4 термін «надомна праця» визначено як робота, яку особа виконує за місцем її проживання або в інших приміщеннях за її вибором, але не у виробничих приміщеннях роботодавця; за винагороду; з метою виробництва товарів або послуг згідно із вказівками роботодавця; в інтересах підприємства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» та п.6 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Як вбачається з індивідуальних програм позивачки від 22.01.2024р. №1511 та від 12.02.2024р. №1558, останній встановлено обмеження щодо пересування та трудової діяльності; їй протипоказано фізичне навантаження; рекомендовано милиці з підлокітниками як засіб для пересування.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників.

Згідно з ст.170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу відповідно до медичного висновку тимчасово або без обмеження строку.

З наданих представником відповідача пояснень вбачається, що виконання посадових обов`язків за посадою, яку займала позивачка, вимагало значного фізичного навантаження і пересування протягом робочого дня з поверху на поверх, де розміщені відділення клініки, відтак позивач не могла належно виконувати покладені на неї трудові обов`язки.

Заклад охорони здоров`я терапевтичної клініки Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, враховуючи рекомендації МСЕК щодо працевлаштування легка надомна праця, не міг забезпечити позивачу іншу легшу роботу, яку б могла за станом здоров`я виконувати позивач, крім того, вакантні посади були відсутні. У зв`язку з чим, відповідно до наказу Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 07.02.2024р. №38 ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України. У зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займані посаді за станом здоров`я, вказавши підставою Довідку МСЕК Серії 12 ААГ №601828 від 18 січня 2024 року. З даним наказом позивач була ознайомлена, але відмовилась отримати його копію, що підтверджується Актом від 09.02.2024р.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.02.2024р. у закладі охорони здоров`я терапевтичної клініки Військово-медичного клінічного центру Західного регіону проведено перевірку дотримання законодавства у сфері праці, за результатами якої складено Акт від 13.03.2024р. про відсутність порушення законодавства.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір,укладений на невизначений строк,а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках:

- виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

За змістом зазначеної норми права підставами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі є недостатня кваліфікація або стан здоров`я, які перешкоджають виконанню такої роботи, а також недопущення (заборона) до посади (роботи) у разі відсутності відповідного документу на право її виконання.

Відповідно до ст. 170 КЗпП України, працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров`я на легшу нижче оплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижче оплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України «Про охорону праці», працівника, який за станом здоров`я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином з системного аналізу вищевказаних норм трудового законодавства вбачається, що роботодавець може звільнити працівника у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, лише у випадках: відсутності вакантного робочого місця, посади, на які повинен перевести роботодавець працівника відповідно до медичного висновку; за умови відмови працівника від переведення на іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку відповідно до вимог статті 170 КЗпП України; якщо згідно з медичним висновком працівник визнається непрацездатним i не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони його здоров`я.

Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Тобто, МСЕК вирішує питання встановлення інвалідності за наявності стійкого порушення функцій організму, стійкої втрати працездатності (встановлює відсотки), профзахворювання. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №212/6083/15-ц (провадження №61-296св17).

Висновки МСЕК про умови і характер праці інвалідів є обов`язковими для роботодавців. Тому роботодавець повинен створити інвалідам умови праці з урахуванням рекомендацій МСЕК згідно зі ст. 69 Закону України від 19 листопада 1992 року N 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та ст. 12 Закону України від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII «Про охорону праці», оскільки невиконання цих рекомендацій може призвести до погіршення стану здоров`я працівника-інваліда.

Для того, щоб установити факт виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, роботодавець повинен передусім керуватися довідкою до акта огляду МСЕК, на зворотній стороні якої зазначається висновок про умови та характер праці, а також індивідуальною реабілітаційною програмою інваліда, копію якої в установлених законодавством випадках надсилає МСЕК на адресу підприємства за місцем роботи працівника-інваліда.

Якщо існує індивідуальна реабілітаційна програма інваліда, роботодавець зобов`язаний здійснити трудову реабілітацію інваліда. Тобто, згідно зі ст. 172 КЗпП України роботодавець зобов`язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інваліда відповідно до медичних рекомендацій МСЕК, встановити на прохання інваліда неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Зазначене унеможливлює звільнення працівника-інваліда за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачу 18 січня 2024 року видано довідку МСЕК Серії 12 ААГ №601828, відповідно до якої їй встановлено третю групу інвалідності загального захворювання безтерміново, надано висновок про умови і характер праці, де зазначено «легка надомна праця.». (а.с. 74)

Згідно з Довідкою кваліфікаційних характеристик випуск 78 охорона здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 березня 2002р. №117, працівник з господарської діяльності проводить заходи щодо забезпечення санітарно-гігієнічного режиму закладу (відділення). Забезпечує господарським, м`яким і твердим інвентарем, спецодягом, постільною і натільною білизною для хворих, предметами гігієни, миючими засобами, канцелярським приладдям. Проводить заміну спецодягу, рушників співробітникам. Забезпечує блоки харчування (буфет, їдальня) устаткуванням, посудом і спостерігає за їх маркіровкою і використанням. Складає заявки на ремонт приміщень, обладнання, реманенту і контролює його проведення. Керує роботою молодших медичних сестер (санітарок-прибиральниць і санітарок-буфетниць) з утримання в чистоті та порядку приміщень. Веде обліково-звітну документацію.

Встановлено що, трудова діяльність позивачки була пов`язана з ручною працею із задіянням м`язової активності та певних фізичних навантажень і потребувала значних енергетичних витрат. Особливо великих фізичних навантажень отримує працівник з господарської діяльності при виконанні завдань по забезпеченні терапевтичної клініки господарським, м`яким і твердим інвентарем, спецодягом, постільною і натільною білизною для хворих, предметами гігієни, миючими засобами, канцелярським приладдям, проведенні заміни спецодягу, рушників співробітникам, забезпеченні їдалень устаткуванням, посудом. Про ступінь завантаженості свідчить оборотна відомість руху матеріальних цінностей за лютий 2024р., долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ст.60-1 КЗпП України, п.1.1 Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалених протоколом Міністерства праці України від 21 червня 1995 року №4 термін «надомна праця» визначено як робота, яку особа виконує за місцем її проживання або в інших приміщеннях за її вибором, але не у виробничих приміщеннях роботодавця; за винагороду; з метою виробництва товарів або послуг згідно із вказівками роботодавця; в інтересах підприємства.

Як вбачається з індивідуальних програм позивачки від 22.01.2024р. №1511 та від 12.02.2024р. №1558, останній встановлено обмеження щодо пересування та трудової діяльності; їй протипоказано фізичне навантаження; рекомендовано милиці з підлокітниками як засіб для пересування.

Матеріали справи не містять даних про наявність у відповідача вакансій, що відповідали б стану здоров`я і кваліфікації ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, встановивши на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом, що у матеріалах справи містяться докази, які підтверджують невідповідність позивачки займаній посаді за станом здоров`я, відсутність у відповідача можливості переведення позивачки на іншу роботу/створення умов праці відповідно до висновку МСЕК, оскільки характер та умови виконуваних професійних обов`язків відповідно до займаної посади не відповідають рекомендаціям МСЕК та відсутність вакантних посад, якіб відповідали рекомендованим умовам праці, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що відповідач мав підстави для розірвання із позивачкою трудового договору на підставі п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2024 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови.

Повний текст постанови складено та проголошено 16 квітня 2025 року.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О.Шеремета