"03" квітня 2025 р. Справа № 363/1904/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Крюкової В.Є.,

заявника ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції),

представника ОСОБА_2 адвоката Бойчука В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгороді клопотання ОСОБА_1 від 27.03.2025 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, у цивільній справі №363/1904/23 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Вишгородської міської ради Київської області, Орган опіки та піклування Вишгородської міської ради Київської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Вишгородської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Дунаєвецької міської ради Хмельницької області, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

у провадженні Вишгородського районного суду Київської області, на стадії судового розгляду, перебуває вказана цивільна справа за №363/1904/23.

27.03.2025 до Вишгородського районного суду Київської області, через систему «Електронний суд» (зареєстровано судом 28.03.2025), відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) ОСОБА_1 подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, у цивільній справі №363/1904/23.

В обґрунтування вказаного клопотання ОСОБА_1 зазначає про наявність ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024 про забезпечення позову у цій справі, якою її зобов`язано передавати малолітню доньку батькові кожні 2 тижні місяця, про відкриття 23.06.2024 Дунаєвецькою ДВС у Камянець-Подільському районі виконавчого провадження № 75379094 з примусового виконання ухвали суду від 12.04.2025, та про неможливість нею виконувати ухвалу суду від 12.04.2024, оскільки 30.06.2024 вона та донька ОСОБА_3 , через збройну агресію російської федерації проти України та її наслідки, зокрема велика кількість жертв серед цивільного населення, руйнування, перебої з електропостачанням, виїхали за межі України та перебувають у Німеччині, аби забезпечити дитині проживання у спокійному та стабільному середовищі та, де вони отримали захист. 30.10.2024 Дунаєвецькою ДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, проте, 06.03.2025 за заявою позивача (стягувача) ОСОБА_2 ДВС було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №75379094. Після цього, ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду зі скаргою на дії державного виконавця, у задоволенні якої 27.03.2025 (справа №363/1230/25) судом відмовлено з причин законності дій Дунаєвецької ДВС по виконанню ухвали суду від 12.04.2024, адже на сьогоднішній день ухвала суду від 12.04.2024 має законну силу та не скасована у судовому порядку. Стверджує, що її місце проживання з донькою не змінилося, вони проживають у Німеччині, що само по собі робить неможливим виконання ухвали суду від 12.04.2024. Посилаючись на те, що постанова №75379094 від 06.03.2025 про відновлення виконавчого провадження є новою обставиною та несе для неї певні юридичні наслідки стягнення штрафів, тощо, перелік яких наведено у відзиві на подану нею скаргу на дії Дунаєвецької ДВС в межах справи №363/1230/25, вона знову звертається до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, зазначаючи, що це не є зловживанням процесуальними правами.

01.04.2025 до Вишгородського районного суду Київської області, через систему «Електронний суд», ОСОБА_1 подала уточнюючу заяву до поданого 28.03.2025 клопотання про скасування заходів забезпечення позову, зазначаючи, що на підставі ухвали суду від 12.04.2024 позивач, ОСОБА_2 скасував рішення Вишгородського районного суду по справі №263/1639/23 за його позовом про стягнення аліментів та зменшив розмір аліментів на утримання доньки від встановлених законом 1/4 до 1/6 від усіх видів заробітку (доходу), до досягнення дитиною повноліття, адже донька мала б проживати половину часу з батьком до винесення судом рішення по даній справі. До уточнюючої заяви додано копію постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 158 ЦПК України клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.

Розгляд клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, призначено на 03.04.2025 о 10:00, про що повідомлено учасників провадження.

У призначене судове засідання до суду з`явився представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) ОСОБА_2 адвокат Бойчук В.П, а ОСОБА_1 взяла участь у режимі відеоконференції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 12.04.2024 з підстав, викладених у клопотанні, стверджуючи про неможливість виконання нею ухвали суду від 12.04.2024 про забезпечення позову, оскільки вона та дитина проживають за межами території України у Німеччині та про наявність для неї негативних наслідків, у зв`язку із відновленням виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду від 12.04.2024, тобто, з тих самих підстав, які судом неодноразово розглядалися.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бойчук В.П. надав суду письмові заперечення щодо вимог ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову, вказуючи про обмеженість у часі, подати їх раніше дати призначеного судового засідання.

Та, заперечуючи проти скасування заходів забезпечення позову, адвокат Бойчук В.П. просить відмовити з задоволенні клопотання ОСОБА_1 , оскільки, вважає, що наведені ОСОБА_1 підстави не є і не можуть бути підставою до скасування заходів забезпечення позову, оскільки розгляд справи не закінчений, судове рішення по суті спор у не ухвалене, то й потреба в забезпеченні позову не відпала. Щодо твердження заявниці про неможливість виконання ухвали про забезпечення позову через її та доньки проживання за кордоном, то вона (неможливість виконання) носить тимчасовий характер. Станом на сьогодні, ОСОБА_4 знаходиться напередодні його звільнення з посади судді по досягненню ним відповідних стажу роботи та віку. Тобто, перешкоди виїзду ОСОБА_2 відпадуть і він зможе безперешкодно виїжджати за межі України задля спілкування з донькою де б вона не проживала. Щодо посилань ОСОБА_1 в уточнюючій заяві про скасування заходів забезпечення позову на використання ОСОБА_2 ухвали суду від 12.04.2024 про забезпечення позову аби не виконувати обов`язки в частинні утримання малолітньої ОСОБА_5 у встановленому законом розмірі, адвокат Бойчук В.П. вказує, що таке твердження не відповідає дійсності, оскільки підставою до зміни апеляційним судом рішення суду першої інстанції та зменшення розміру стягнутих аліментів вказана ухвала про забезпечення позову не була. Якби суд, присуджуючи аліменти, виходив з того, що дитина половина часу проживає з батьком, а половину часу з матір`ю, то, в такому випадку, у позові про стягнення аліментів було б повністю відмовлено.

Суд, заслухавши ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката

Бойчука В.П., вивчивши клопотання та дослідивши у цій частині матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову у цій справі, з таких підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.05.2023, в порядку забезпечення позову у справі №363/1904/23, за клопотанням сторони позивача, встановлено графік спілкування малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його зареєстрованим місцем проживання, кожної першої та третьої суботи з 10:00 до 18:00 кожної першої та третьої неділі. Зобов`язано матір дитини ОСОБА_1 передавати малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем її фактичного проживання, у зазначені вище часи та дні батькові ОСОБА_2 .

У подальшому, за заявою представника ОСОБА_2 адвоката Боднар Б.Є. ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024 скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.05.2023, встановивши графік спілкування малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його зареєстрованим місцем проживання, кожні два календарних тижні місяця, починаю з понеділка першого тижня та по другу неділю другого тижня, до ухвалення судом рішення по суті спору та набрання ним чинності. Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити безперешкодні побачення малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її батьком згідно визначеного судовим рішенням графіку та часу спілкування.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.06.2024 виправлено описку, допущену у другому абзаці резолютивної частини ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, а саме замість «кожні два календарних тижні місяця, починаю з понеділка першого тижня та по другу неділю другого тижня», вважати вірним «через кожні два календарних тижні, починаю з понеділка першого тижня та по другу неділю другого тижня».

24.06.2024 постановою головного державного виконавця Дунаєвецького відділу державної виконавчої служби у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Смолінської Л.М. відкрито виконавче провадження за №7537909 з виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області у справі за №363/1904/23 від 12.04.2024.

30.10.2024 постановою головного державного виконавця Дунаєвецького відділу державної виконавчої служби у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Смолінської Л.М., закінчено виконавче провадження за №7537909 з примусового виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, оскільки, в ході проведення виконавчих дій, встановлено, що ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_6 за адресою проживання відсутні та вони знаходяться за межами території України. При цьому, 08.07.2024 за невиконання ухвали №363/1904/23 від 12.04.2024, без поважних причин, накладено на боржника штраф на користь держави у сумі 3400,00 грн., та винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. 09.07.2024 винесено подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи та направлено у правоохоронні органи повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

06.03.2025, за заявою стягувача ОСОБА_2 , постановою головного державного виконавця Дунаєвецького відділу державної виконавчої служби у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Смолінської Л.М., відновлено виконавче провадження з примусового виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області у справі за №363/1904/23 від 12.04.2024.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із скаргою на дії головного державного виконавця Дунаєвецького відділу державної виконавчої служби у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Смолінської Лесі Миколаївни.

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Як слідує із даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.03.2025 у справі №363/1230/25 скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність головного державного виконавця Дунаєвецького відділу державної виконавчої служби у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) Смолінської Лесі Миколаївни, стягувач - ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Так, відповідно до статті 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною першою статті 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Аналіз процесуальних норм, які містяться у главі 10 розділу І ЦПК України, якими врегульовано визначення і порядок забезпечення позову, свідчить, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють протягом строку, встановленого процесуальним законом.

Водночас, підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову тощо, а також обставини, зазначені у частині тринадцять статті 158 ЦПК України.

Убачається, що постановлення судом ухвали про скасування заходів забезпечення позову може мати місце, зокрема, у разі усунення (відсутності) підстав, що були для їх застосування.

Наслідком постановлення судом ухвали про скасування заходів забезпечення позову є приведення сторін у первісний стан, тобто такий, який існував до постановлення відповідної ухвали про забезпечення позову.

Проте, ОСОБА_1 вкотре звертаючись до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 12.04.2024, достеменно не доведено усунення підстав, наявних для постановлення ухвали Вишгородським районним судом Київської області 12.04.2024 про забезпечення позову в цій цивільній справі.

Так, як встановлено судом, ОСОБА_1 скористався правом оскаржити вказану ухвалу суду до суду апеляційної інстанції.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 19.09.2024 залишено без змін ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024.

Як убачається із матеріалів, які містяться у справі та долучалися ОСОБА_1 до раніше поданих нею клопотань про скасування заходів забезпечення позову, з 30.06.2024 вона та донька ОСОБА_6 перебувають за межами території України.

Так, з 12.09.2024 ОСОБА_1 має зареєстроване місце перебування у Німеччині, за адресою: Ам Шафберг 1, Нідерфюльбах, при цьому, суд вважає, що зазначене не є підставою для скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 12.04.2024, яку постановлено судом під час дії на території України воєнного стану, що не перешкоджало їй виконувати судове рішення у частині передання дитину батькові у визначений ухвалою суду час.

Ураховуючи ті обставини, що воєнний час на території України продовжено до 09.05.2025, ОСОБА_1 , виконуючи батьківський обов`язок, виїхала з території України після постановлення ухвали суду про забезпечення позову, при цьому, не виключається її повернення до України та існування її обов`язку щодо виконання судового рішення від 12.04.2024.

Посилання ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Дунаєвецького ВДВС у Камянець-Подількому районі Хмельницької області ЦМУ Міністерства юстиції (м.Київ) від 06.03.2025 про відновлення виконавчого провадження №75379094 не є та не може бути підставою для скасування заходів забезпечення позову.

Юридичні наслідків, які, як зазначає ОСОБА_1 мають місце, у зв`язку із неможливістю виконання нею судового рішення про забезпечення позову, також не свідчать про наявність підстав для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову у справі, оскільки такі обставини підлягають перевірці уповноваженими на те органами та можуть бути враховані під час застосування ними таких наслідків.

Оскільки, цивільна справа не розглянута судом по суті, та вкотре подана ОСОБА_1 заява про скасування заходів забезпечення позову, не містить обставин, що потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування, а зводиться лише до незгоди з судовим рішенням.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування заходів забезпечення позову, а тому клопотання не підлягає задоволенню.

Водночас, дії ОСОБА_1 щодо подання 27.03.2024 клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, суд визнає зловживанням процесуальними права, з таких підстав.

Так, як убачається із матеріалів справи, 07.10.2024 ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Росинця О.В. зверталася до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, у цивільній справі №363/1904/23. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.11.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 було відмовлено.

30.11.2024 ОСОБА_1 подано клопотання про зміну одного заходу забезпечення позову іншим. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.12.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 було відмовлено.

31.12.2024 ОСОБА_1 повторно подала клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, у цивільній справі №363/1904/23. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.01.2025 клопотання ОСОБА_1 залишено без розгляду та їй роз`яснено про необхідність добросовісно користуватися процесуальними правами, якими наділені учасники судового процесу, та недопущення зловживання процесуальними правами.

Звертаючись до суду 17.10.2024, 30.11.2024 та 31.12.2024 із клопотаннями про скасування та про зміну заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 посилалася на ідентичні за змістом підстави, а саме неможливість виконання нею ухвали суду від 12.04.2024 про забезпечення позову у цивільній справі №363/1904/23, оскільки вона та донька ОСОБА_3 , через збройну агресію російської федерації проти України, загострення конфлікту, обстріли цивільної інфраструктури, житлових будівель, внаслідок чого є велика кількість жертв серед цивільного населення, в тому числі, дітей, перебої з електропостачанням, довготривалі повітряні тривоги, виїхали за межі України та вони перебувають у Німеччині, де отримали захист. Через невиконання ухвали суду, до неї застосовуються відповідні наслідки штраф, звернення до поліції про порушення кримінального провадження за невиконання судового рішення.

Так, відмовляючи у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову та у задоволенні клопотання про зміну заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 12.04.2025, суд відхилив доводи ОСОБА_1 , оскільки вона скористалася правом на апеляційне оскарження ухвали суду від 12.04.2024, яку було залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції, а також, що ухвалу суду про забезпечення позову постановлено під час дії на території України воєнного стану, який продовжується, при цьому, зазначено, що ОСОБА_1 виїхала з території України після постановлення ухвали суду про забезпечення позову, що не виключається її повернення та існування її обов`язку щодо виконання судового рішення від 12.04.2024. Також, зазначалося, що цивільна справа не розглянута судом по суті, при цьому, подання заяв про скасування заходів забезпечення позову не містить обставин, що потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування, а зводиться лише до незгоди з судовим рішенням, а наявність юридичних наслідків у зв`язку із неможливістю виконання нею судового рішення про забезпечення позову, не свідчать про наявність підстав для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову у справі, оскільки такі обставини підлягають перевірці уповноваженими на те органами та можуть бути враховані під час застосування ними таких наслідків.

Постановляючи 02.01.2025 ухвалу про залишення без розгляду повторно поданого ОСОБА_1 31.12.2024 клопотання про скасування заходів забезпечення позову, суд зазначив, що вона не вказує інших обґрунтованих підстав або нових обставин, які підлягають повторному розгляду судом під час вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову, які було вжито під час дії воєнного стану та з урахуванням обставин справи. При цьому, було роз`яснено про необхідність добросовісно користуватися процесуальними правами, якими наділені учасники судового процесу, та недопущення зловживання процесуальними правами.

Незважаючи на це, 27.03.2025 ОСОБА_1 знову звернулася до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 12.04.2024, з тих самих підстав, додатково вказуючи про оскарження нею дій державного виконавця щодо відновлення виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду про забезпечення позову та відмову у її задоволенні через те, що ухвала суду від 12.04.2024 має законну силу та не скасована у судовому порядку.

З аналізу змісту ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 27.03.2025 у справі №363/1230/25, постановленої за результатом розгляду скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо винесення 06.03.2025 постанови про відновлення виконавчого провадження №75379094, судом встановлено, що дії головного держаного виконавця Смолінської Л.М., щодо відновлення виконавчого провадження 06.03.2025 за заявою стягувача ОСОБА_2 , вчиненні відповідно до закону, в межах наданих повноважень, при цьому відсутні будь-які посилання на чинність та необхідність скасування у судовому порядку ухвали суду від 12.04.2024, як про те зазначає ОСОБА_1 у клопотанні.

Таким чином, подання ОСОБА_1 27.03.2025 клопотання про скасування заходів забезпечення позову, є безпідставним, оскільки такі клопотання були розглянуті судом, який постановив відповідні ухвали.

Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

При їх здійсненні слід враховувати і вимоги частини четвертої статті 12 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних прав.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, з`явлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Таким чином на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальний обов`язок. При цьому під добросовісністю слід розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування права за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживанням наданими правами.

При цьому за змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним. Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №910/2968/18, правовідносини суду із кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети ухвалення у розумні строки законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, які беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Процесуальний закон вимагає та забезпечує належну поведінку сторони у суді, що також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не із цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам судочинства, а отже зловживає ним.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Так, Верховний Суд наголошує, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», рішення від 20.01.2011).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).

За змістом статті 144 ЦПК України, суд може застосувати заходи процесуального примусу, в тому числі у вигляді штрафу.

Відповідно до частини другої статті 148 ЦПК України, у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб..

Зважаючи на той факт, що ОСОБА_1 втретє подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову, а також заяву про зміну заходів забезпечення позову, з ідентичних підстав, а отже зловживає процесуальними правами.

Про ухвалення процесуального рішення від 02.01.2025 про залишення без розгляду клопотання ОСОБА_1 від 31.12.2024 про скасування заходів забезпечення позову та роз`яснення їй про недопустимість зловживання процесуальними правами, вона знала і після цього знову звернулася до суду з аналогічним клопотанням з тих самих підстав, при цьому тлумачить на свою користь судові рішення за результатом розгляду її скарги на дії державного виконавця та постанови суду апеляційної інстанції щодо підстав зміни рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

У своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі «Шульга проти України», пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі «Мусієнко проти України», пункт 24, № 26976/06, від 20.01.2011).

Таким чином, ОСОБА_1 тричі використала відповідне процесуальне право всупереч завданню цивільного судочинства, тобто з іншою метою, ніж виконання такого завдання, що є достатньою підставою для застосування до неї заходу процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись статтями 149-158, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 27.03.2025 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, у цивільній справі №363/1904/23, відмовити.

Визнати, що клопотання ОСОБА_1 від 27.03.2025 про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024, у цивільній справі №363/1904/23, є діями, що суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами.

Застосувати до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908 (дев`ятсот вісім) грн. 40 копійок та стягнути з неї вказану суму в дохід Державного бюджету України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 21.04.2025.

Стягувач: Держава в особі Державної судової адміністрації України, адреса: м. Київ, вул. Липська, 18/5, Код ;

Боржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя О.П. Лукач