Провадження № 2/161/920/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.,

при секретарі Корнійчук А.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.10.2021 року о 20 год. 05 хв. в м. Києві, на площі Перемоги, 2, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Fiat», д.н.з. НОМЕР_1 , на перехресті рівнозначних доріг не надав перевагу в русі транспортному засобу «Kawasaki Z 750», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , та здійснив з ним зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2021 року по справі про адміністративне правопорушення № 761/37650/21 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.04.2024 року по справі № 752/22378/23 задоволено позов ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 4653,13 грн. Вказане рішення набрало законної сили 16.05.2024 року, однак відповідач сплатив присуджені судовим рішенням кошти лише 24.07.2024 року.

Відтак, зазначає, що у зв`язку з несвоєчасним відшкодуванням потерпілій особі стягнутих судовим рішенням грошових коштів, позивач має право на отримання компенсації за користування чужими грошовими коштами у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних.

Крім того, позивач вказує, що відповідач своїми неправомірними діями завдав йому також і моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях, пов`язаних з не вчасним виконанням відповідачем судового рішення, судовою тяганиною, необхідністю звернення до органів виконавчої служби, залученням адвоката. Всі ці факти вплинули на психічний та душевний стан позивача, викликали сильні душевні переживання, призвели до порушення сну та нормальної життєдіяльності.

На підставі наведеного просить суд, стягнути з ОСОБА_2 в його користь 3 % річних в розмірі 26,31 грн., інфляційні втрати 102,26 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн., а також судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 20.08.2024 року позов залишено без руху надано термін для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11.09.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що відповідач визнає, що рішення судувід 15.04.2024 року по справі № 752/22378/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків набрало законної сили 16.05.2024 року і саме з цієї дати у відповідача виникло зобов`язання з відшкодування грошових коштів за заподіяну майнову шкоду внаслідок ДТП у розмірі 4653,13 грн., однак вказує, що про існування даного рішення не знав, оскільки його не отримував, бо з 24.02.2022 року перебуває на військовій службі в ЗСУ та виконує бойові завдання в Донецькій області. Відтак, з відповідача було примусово стягнуто державним виконавцем 24.07.2024 року грошові кошти згідно вищевказаного рішення з грошового забезпечення відповідача, яке нараховувалось на військовій службі, і таким чином, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на 69 днів. Вказує, що навіть, якби відповідач і був обізнаний, то не міг би виконати рішення у інший спосіб ніж як таким відрахуванням, оскільки не міг фізичного покинути службу. Крім того, відповідач заперечує щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки позивач протягом двох років не звертався до суду після скоєння ДТП про відшкодування йому майнової шкоди, позивач не є учасником ДТП, а факт прострочення відповідачем виконання рішення не залежав від останнього, у зв`язку з тим, що відповідач з 24.02.2022 року проходить військову службу в Донецькій області. Також, сторона відповідача просить зменшити суму витрат позивача на правничу допомогу адвоката, оскільки вважає її не співмірною з ціною позову та складністю справи. Крім того, просить стягнути з позивача судові витрати на правничу допомогу адвоката.

10.02.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій наведено доводи на спростування аргументів відзиву.

17.02.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у якій наведено доводи на спростування аргументів, викладених у відповіді на відзив.

Представник позивача до початку судового засідання подав суду заяву про слухання справи у відсутності сторони позивача, просить суд позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.04.2024 року по справі № 752/22378/23 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 4653,13 грн. Вказане рішення набрало законної сили 16.05.2024 року (а.с.13-19).

11.06.2024 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 75265119 на підставі виконавчого листа № 752/22378/23, виданого 06.06.2024 року Луцьким міськрайонний судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4653,13 грн. матеріальних збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с.12-13).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно вищевказаного виконавчого провадження грошові кошти були сплачені позивачу лише 24.07.2024 року (а.с. 14).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач виконав своє грошове зобов`язання згідно рішення суду від 15.04.2024 року через 69 днів після набрання вказаним рішенням законної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання суд, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України.

Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України , зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статтей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Отже, в даному випадку, відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.04.2024 року про стягнення 4653,13 грн. майнової шкоди, спричиненої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати майнової шкоди в розмірі 4653,13 грн., у позивача, з моменту прийняття судом відповідного рішення, виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на ту обставину, що рішення суду про відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 4653,13 грн. набрало законної сили 16.05.2024 року (а.с.13-19), яке було виконане відповідачем лише 24.07.2024 року, а тому вважає, що саме в період з 16.05.2024 року по 24.07.2024 року у нього виникло право на стягнення коштів, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В ході розгляду справи, у відзиві на позовну заяву, відповідач визнав факт прострочення ним зобов`язання за вищевказаним рішенням, зазначивши, що з 24.02.2022 року проходить військову службу в зоні бойових дій, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_3 (а.с. 77-79).

Враховуючи наведене, суд вважає доведеним факт свідомого невиконання відповідачем свого обов`язку по сплаті позивачу коштів, присуджених судовим рішенням.

Із розрахунків позивача вбачається, що за період з 16.05.2024 року до 24.07.2024 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 128,57 грн., з яких: 26,31 грн. три відсотки річних, 102,26 грн. інфляційні втрати (а.с. 3-4).

Однак, суд не може погодитися з сумою нарахування інфляційних втрат, виходячи з наступного.

Згідно проведеного позивачем розрахунку, суму інфляційних втрат, яку слід стягнути з відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, становить 102,26 грн.

Проте, суд не погоджується з даним розрахунком, а відповідачем, натомість, не надано контррозрахунку, тому суд здійснює самостійний розрахунок інфляційних втрат, починаючи з 16.05.2024 року по 24.07.2024 року, беручи за основу для нарахування загальну заборгованість у розмірі 4653,13 грн.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою:

ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де

ІІс сукупний індекс інфляції,

ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення;

ІІ2 індекс інфляції за другий місяць прострочення;

ІІ3 індекс інфляції за третій місяць прострочення;

ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення

Інфляційне нарахування = сума заборгованості х ІІс сума заборгованості.

Відтак, за підрахунком суду, інфляційні втрати від суми заборгованості 4653,13 грн., які за період з 16.05.2024 року по 24.07.2024 року включно становлять: 102,37 грн. (4653,13 (сума боргу) x 1.02200000 (сукупний індекс інфляції) 4653,13 (сума боргу)).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь ОСОБА_1 заборгованість за інфляційними втратами, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, в розмірі 102,37 грн.

Однак, в силу ч. 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, враховуючи, що позивач в позовній заяві просив стягнути заборгованість за інфляційними втратами в розмірі 102,26 грн., тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Однак, враховуючи, що згідно квитанції № 04 від 21.01.2025 року, тобто після відкриття провадження у даній справі, представник відповідача ОСОБА_4 перерахував на банківський рахунок позивача, який був наданий останнім у виконавчому провадженні № 75265119, суму інфляційних втрат в розмірі 102,26 грн. (а.с.130-131).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, оскільки стороною відповідача було добровільно сплачено суму інфляційних втрат, суд, керуючись ст. 61 Конституції України, приходить до висновку, що стягненню підлягають лише сума 3 % річних в розмірі 26 грн. 31 коп.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 3000 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Із змісту ст. 23 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка в тому числі полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд встановлено, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що невчасне виконання відповідачем рішення суду протягом 69 днів, судовий розгляд справ, необхідність звернення до органів виконавчої служби, залучення адвоката, призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин, оскільки позивачем не надано до суду доказів спричинення йому моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., позивачем було надано копію договору про надання правової допомоги № 44-24 від 25.07.2024 року, копію ордеру серії АІ № 1674635 від 06.08.2024 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 10108/10, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 036.04.2025 року, інформаційне повідомлення про зарахування коштів № 208907969 від 26.07.2024 року, додаток № 1 до Договоу про надання правової (правничої) допомоги № 44-24 від 25.07.2024 року (а.с. 193-199).

Разом з тим, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

А тому, враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, з врахуванням вимог розумності і справедливості та чаткового задоволення позовних вимог, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 1000 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, згідно зі ч. 2 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 10 грн. 17 коп. пропорційно частині задоволених вимог (0,84 %).

Відтак, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1010,17 грн.

Крім того, відповідачем разом з відзивом на позов заявлено клопотання про стягнення на його користь понесені витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3500,00 грн.

На підтвердження понесених витрат за надання правничої допомоги відповідачем надано суду копію ордеру серії АІ № 1727651 від 17.10.2024 року, договір про надання правової допомоги № 1/16/10/24 від 16.10.2024 року, акт виконаних послуг (робіт) від 19.01.2025 року, детальний опис робіт (наданих послуг) від 19.01.2025 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5174/10 від 01.07.2021 року, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 1/31/3/25 від 31.03.2025 року (а.с.106-110, зворот 174).

А тому, враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, з врахуванням вимог розумності і справедливості, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 1000 грн., які слід стягнути з позивача на користь відповідача.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відтак, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1010,17 грн., а з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати за надання правничої допомоги в розмірі 1000,000 грн., а тому, враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення різниці суми судових витрат, яка підлягає сплаті відповідачем на користь позивача у розмірі 10 грн. 17 коп. (1010,17 - 1000 = 10,17 грн.).

Отже, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача загальну суму судових витрат в розмірі 10,17 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 27, 76, 77, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 23, 625, 1167 Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 26 (двадцять шість) грн. 31 коп.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю суми судових витрат в сумі 10 (десять) грн. 17 коп.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 11 квітня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пахолюк А.М.