Справа № 162/1016/24 Головуючий у 1 інстанції: Цибень О. В.
Провадження № 22-ц/802/354/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 08 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що 16 вересня 2023 року між кредитодавцем ТзОВ «Лінеура Україна» та позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3985643, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 15000 грн із строком повернення 360 днів зі стандартною процентною ставкою 2 % в день та зниженою процентною ставкою 1,1 % на день, що відповідно становить за стандартною процентною ставкою 30341,06 % річних та зниженою процентною ставкою 14750,9 % річних.

У подальшому 24 вересня 2023 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено додатковий договір до зазначеного вище кредитного договору №3985643, яким надано додатковий кредиту у розмірі 4000 грн, в межах строку визначеного основним договором та зі збільшеною відсотковою ставкою, зокрема зі стандартною процентною ставкою 30884,06 % річних та зниженою процентною ставкою 15302,10 % річних.

Крім того позивач вказував, що 24 травня 2024 року між ним та ТзОВ «Лінеура Україна» було укладено договір факторингу № 24/05/2024, відповідно до умов якого до ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 за вищевказаним кредитним договором № 3985643 від 16 вересня 2023 року та додатковим договором від 24 вересня 2023 року.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 позичені грошові кошти не повернув і відсотки за користування кредитом не сплатив, позивач ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал», просив суд стягнути з останнього на свою корить заборгованість в сумі 140270 грн, з яких: 19000 грн заборгованість за кредитом, 98470 грн заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом, заборгованість за відсотками нарахованими ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» - 22800 гривень та відшкодувати йому понесені судові витрати: 2422 грн 40 коп. - сплачений судовий збір, 10000 грн - витрати на правову допомогу.

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 08 січня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором № 3985643 від 16 вересня 2023 року в сумі 140270 грн, сплачений судовий збір - 2422 грн 40 коп., та 8000 грн понесених витрат на правову допомогу.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене місцевим судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і без врахування практики Верховного Суду щодо вирішення спору у подібних правовідносинах.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення такими, що прийняте місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, вважав доведеним факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_2 у визначені цим договором строки, зобов`язань за кредитним договором та наявність заборгованості, яку останній не сплатив, що є підставою для стягнення всієї суми кредитної заборгованості на користь позивача.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 16 вересня 2023 року між кредитодавцем кредитодавцем ТзОВ «Лінеура Україна» і позичальником ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 3985643. Кредитний договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора.

За умовами вказаного договору сторони домовились, що товариство надає клієнту кредит у сумі 15000 грн на строк 360 днів зі стандартною процентною ставкою 2 % в день, та зниженою процентною ставкою 1,1 % на день, що відповідно становить за стандартною процентною ставкою 30341,06 % річних та зниженою процентною ставкою 14750,9 % річних.

24 вересня 2023 року ТзОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 уклали додатковий договір до зазначеного вище кредитного договору №3985643, яким ОСОБА_2 було надано додатковий кредиту у розмірі 4000 грн, в межах строку визначеного основним договором та зі збільшеною відсотковою ставкою, зокрема зі стандартною процентною ставкою 30884,06 % річних та зниженою процентною ставкою 15302,10 % річних.

ТзОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором та додатковим договором до нього виконало та надало кредит в сумі 19000 гривень, шляхом зарахування грошових коштів на платіжну картку відповідача, що підтверджено довідками наданими ТзОВ «Універсальні Платіжні Рішення» №1664-3105 та №1663-3105 від 31 травня 2024 року.

В установленому законом порядку вказані договір та додатковий договір недійсним не визнавались і є чинними.

Крім того встановлено, що 24 травня 2024 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 24/05/2024, відповідно до умов якого останнє отримало право вимоги до ОСОБА_2 за вищевказаними кредитним договором № 3985643 від 16 вересня 2023 року та додатковим до нього договором від 24 вересня 2023 року, згідно з умовами якого відступлено право грошової вимоги, серед іншого, за вказаними договорами (включаючи суму основного зобов`язання та інші платежі).

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що борг відповідача ОСОБА_2 по вказаному кредитному договору та додатковому договору, на час укладення договору про відступлення права вимоги, а саме станом на 24 травня 2024 року, становить 117470 грн, з яких: 19000 грн - тіло кредиту, 98470 грн - нараховані проценти за користування кредитом.

Крім того, з наданого і приєднаного до матеріалів справи позивачем розрахунку, заборгованість відповідача ОСОБА_2 , станом на 22 липня 2024 року, по вказаних кредитному та додатковому договорах вже після укладення договору факторингу по відсотках становить 22800 грн.

За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які були предметом дослідження суду першої інстанції, на думку колегії суддів, підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 , уклавши кредитний договір № 3985643 від 16 вересня 2023 року та додатковий договір від 24 вересня 2023 року в електронній формі шляхом їх підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодився з умовами цих договорів, які вважав зручними для себе, та підтвердив, сам факт отримання кредиту на запропонованих кредитодавцем умовах, а відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі останнього, а тому ці правочини, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі.

Однак, отримавши грошові кошти за вказаним договором та додатковим договором до нього, відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув у передбачений договором строк тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами, що свідчить про підставність заявленого до нього позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову щодо стягнення заборгованості за кредитом та відшкодування судових витрат ґрунтується на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 08 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді