Справа № 950/175/25
Провадження № 2/950/265/25
ЛЕБЕДИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року м. Лебедин

Лебединський районний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Косолапа В.М.,

за участі секретаря судового засідання Ткаченко Я.О.,

представника відповідача Демченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в залі судових засідань в м. Лебедин цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

ТОВ «Фінпром Маркет» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 10.07.2021 № 75652742 в розмірі 50820,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, 10.07.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75652742 на суму 15000,00 грн. Договір укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», підписано за допомогою електронного підпису позичальника з використанням одноразового ідентифікатора. За умовами договору товариство надало клієнту кредит, а останній зобов`язався його повернути та сплатити проценти в порядку та на умовах, визначених договором. На виконання умов договору грошові кошти в сумі 15000,00 грн. були перераховані на картку відповідача № НОМЕР_1 .

У порушення умов договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань, у зв`язку із чим її заборгованість складає 50820,00 грн., в тому числі 15000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу та 35820,00 грн. заборгованості за відсотками.

Нарахування відсотків здійснювалось відповідно до Правил надання грошових коштів у позику якими, в тому числі, визначена процедура і наслідки продовження позичальником строку користування позикою. Так, п. 6.5 Правил передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожен день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але у будь-якому випадку не більше 90 календарних днів.

21.12.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу № 2112, відповідно до якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі відповідача.

31.03.2023 між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу № 310323-ФМ відповідно до якого позивач набув право грошової вимоги, в тому числі до ОСОБА_1 за договором № 75652742.

Відповідно до Реєстру прав вимог від 31.03.2023, ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 на суму 50820,00 грн., в тому числі 15000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу та 35820,00 грн. заборгованості за відсотками.

Представник відповідача, адвокат Демченко М.М., подала до суду відзив у якому проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що посилаючись на Правила надання грошових коштів у позику позивач не може вимагати стягнення процентів за користування кредитними коштами понад установлений в договорі строк кредитування. Первісний кредитор надав відповідачу кредит на строк 30 днів до 09.08.2021. Тобто строк позики є таким, що закінчився як і право позивача законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога про стягнення процентів за користування позикою поза межами строку встановленого договором задоволенню не підлягає.

В частині визначеної договором процентної ставки представник відповідача зазначила, що пунктом 2 договору процента ставка визначена у трьох різних розмірах: базова 1,99 %, знижена 1,59 %, за понадстрокове користування позикою 2,70 %. Зазначає, що із розрахунку таблиці обчислення вартості кредиту, проценти складають 7164,00 грн. за 30 днів, що становить 238,00 грн. на день та відповідає відсотковій ставці 1,59 %.

Зазначений позивачем розмір відсотків, на думку представника відповідача, суперечить визначеним договором умовам та не може бути розрахований більше ніж за строк кредитування, тобто не більше 30 днів. Тобто відповідач мав сплатити 7155,00 грн. процентів за користування позикою.

Також представник позивача стверджувала, що позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення кредитного договору було видано кредит саме в сумі заявлених вимог. Позивачем не доведено факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та наявності у неї заборгованості, яка виникла внаслідок порушення умов кредитного договору.

Крім того, представник ОСОБА_1 указувала на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії договору закінчився 09.08.2021, а до суду позивач звернувся лише у січні 2025 року.

Крім того, представник відповідача подала додаткові пояснення у яких заперечувала проти стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача. Зазначила, що згідно з доданих до позовної заяви актів вбачається, що адвокатом було отримано документи щодо боржників згідно реєстру, а з тексту позовної заяви вбачається, що це є типовий зразок. На думку представника зазначене указує на те, що реально правова допомога адвокатом не надавалася.

На відзив ТОВ «Фінпром Маркет» подало відповідь у якій зазначило, що докази перерахування коштів відповідачу підтверджуються доданими до позовної заяви документами, а саме електронною платіжною інструкцією від 10.07.2021; довідкою ТОВ «Фінекспрес» (платіжна система); листом ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Також представник позивача вважав неможливим застосування практики АТ КБ «ПриватБанк» в частині у кладення договорів з фізичними особами, на яку посилається представник відповідача, оскільки в даному випадку договір позики укладений відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», пролонгація передбачена п. 5.2 договору, а на інтернет ресурсі позикодавця наявні всі правила надання позики за весь час діяльності компанії.

В частині строків позовної давності позивач зазначив, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин відмінено 30.06.2023. У подальшому пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було передбачено продовження строків, в тому числі передбачених ст. 257, на період дії в Україні воєнного стану. Тобто строк позовної давності порушено не було.

Звернувшись до суду позивач нарахував проценти за ставкою 1,99 % на день, не за ставкою 2,77 % за понадстрокове користування позикою.

На указану відповідь представником відповідача подано заперечення, у яких остання посилалась на узгодження кредитним договором процентної ставки в розмірі 1,59 % на день, а також відсутність доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.

Ухвалою від 04.02.2025 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 12.03.2025 судом витребувано необхідні для розгляду справи докази.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву в якій справу просив розглядати без його участі. Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 10.07.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики № 75652742. Відповідно до п. 2.1, 2.2, 2.3 договору сума позики складає 15000,00 грн. Строк позики 30 днів, базова процентна ставка 1,99 %. Дата повернення позики 09.08.2021, знижена процента ставка 1,59 %. Згідно з п. 12 договір укладено дистанційно, в електронній формі, з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію». Відомості про рахунок позичальника ( НОМЕР_1 ) та електронний підпис одноразовим ідентифікатором «501tO9WyoO» зазначені у п. 18 договору (а.с. 8 зворот. стор.).

Як свідчить інформація АТ КБ «ПриватБанк» (лист від 07.03.2025 № 20.1.0.0.0/7-250228/84379-БТ) на ім`я ОСОБА_1 було емітовано картку НОМЕР_2 (а.с. 108).

16.06.2021 на картку ОСОБА_1 було зараховано 15000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 108 зворот. стор.).

21.12.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» укладено договір факторингу № 2112 (а.с. 25-29), відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло право вимоги до відповідача, в тому числі на підставі реєстру прав вимоги № 4 (а.с. 33-34).

31.03.2023 між ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу № 310323-ФМ. Відповідно до указаного договору позивач отримав право грошової вимоги в тому числі до відповідача (а.с. 36-40).

Згідно з копією реєстру боржників ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 50820,00 грн., в тому числі 15000,00 грн. заборгованості за основною сумою боргу та 35820,00 грн. заборгованості за відсотками (а.с. 44-45).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити борг, а також відсотки.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

В межах даної справи судом встановлено, що ОСОБА_1 було укладено договір позики з ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», який підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Грошові кошти на виконання умов такого договору були перераховані ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на рахунок відповідача, що підтверджується як інформацією АТ КБ «ПриватБанк» та випискою по рахунку відповідача, так і відомостями надавача платіжних фінансових послуг ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» (а.с. 24).

Таким чином доводи представника відповідача в частині відсутності доказів перерахування позикодавцем кредитних коштів ОСОБА_1 , суд вважає необґрунтованими.

Щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає наступне.

Представник відповідача оспорювала розмір процентів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 , оскільки кредит було надано на строк 30 днів, а пред`явлені до стягнення проценти нараховані поза межами строку, встановленого договором. Також вважала, що ставка процентів за користування кредитом складає 1,59 %.

Як свідчить копія договору позики № 75652742, останній містить три процентні ставки за користування кредитом базова (1,99 %), знижена (1,59 %) та за понадстрокове користування кредитом (2,70 %).

Як свідчить додаток № 1 до указаного договору, загальна вартість кредиту складає 22164,00 грн. із яких 15000,00 грн. сума кредиту та 7164,00 грн. проценти (а.с. 10).

Тобто кредитором проценти фактично обраховані виходячи із суми 238,80 грн. на день, що відповідає відсотковій ставці 1,59 % (15 000 * 1,59 / 100 = 238,5 грн./день).

Виходячи із того, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» розрахувало суму процентів за користування кредитом, виходячи із ставки 1,59 %, суд використовує саме знижену процентну ставку для розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором позики № 75652742.

За умовами спірного договору кредит надано на 30 днів до 09.08.2021, про що також зазначено у додатку № 1 до договору. Тобто загальний строк кредитування 30 днів.

Однак, після спливу строку кредитування, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» нараховувало ОСОБА_1 проценти за користування кредитом за межами встановленого строку кредитування, тобто після 09.08.2021.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 по справі № 202/4494/16-ц дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У цій частині позивач посилався на п. 6.5 Правила надання грошових коштів у позику, відповідно до якого товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів.

Однак, надана позивачем копія Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» не містить підпису відповідача, тому її не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, тобто дійшли згоди із усіх істотних умов договору, також не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

У відповідності до положень ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит. Умови про нарахування процентів у строк до 90 календарних днів після завершення строку позики, спірний договір не містить.

Враховуючи викладене вище, суд погоджується з доводами представника відповідача щодо нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредитування.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «Фінпром Маркет» підлягають частковому задоволенню, у зв`язку із чим з ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики від 10.07.2021 № 75652742 в загальному розмірі 22155,00 грн. (15000,00 грн. кредиту + 7155,00 грн. процентів).

При цьому доводи представника відповідача в частині пропуску позивачем строку позовної давності суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як свідчать умови договору від 10.07.2021 № 75652742, строк повернення кредиту 09.08.2021, тобто кредитор міг пред`явити вимоги про стягнення заборгованості за таким договором до 08.08.2024.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX (набрав чинності 17.03.2022) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

У подальшому, Законом України від 08.11.2023 № 3450-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (набрав чинності 30.01.2024) пункт 19 викладено в такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тобто до моменту завершення строку позовної давності, перебіг позовної давності було зупинено на строк дії воєнного стану. А тому, звернувшись до суду 20.01.2025, позивач звернувся за захистом своїх прав в межах строку позовної давності.

Щодо питання розподілу судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в додатковій постанові від 30.09.2020 по справі № 201/14495/16-ц.

У постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Крім того, у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила: для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

На підтвердження понесених витрат про надання правничої допомоги позивач надав: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ПТ № 2099 від 03.04.2018 (а.с. 53); ордер Серії АХ № 1149961 від 01.11.2024 (а.с. 52); договір про надання правничої допомоги від 11.11.2024 № 01-11/24 (а.с. 46-48); витяг з акту № 4-П приймання-передачі наданої правничої допомоги на суму 3500,00 грн., загальна сума правничої допомоги за договором 140000,00 грн. (а.с. 50); акт приймання-передачі справ (а.с. 50-51).

Представник відповідача заперечувала проти стягнення з ОСОБА_1 вищевказаних витрат, вважала, що правнича допомога позивачу не надавалася оскільки позов є типовим зразком позовної заяви, сформований шляхом внесення до нього даних відповідача та реквізитів спірного договору.

Однак, суд не погоджується із такими твердженнями з огляду на наявність відповідних доказів надання правової допомоги підготовки/складання позовної заяви, наявність інших доказів надання правничої допомоги.

Також суд враховує, що до договору про надання правничої допомоги від 11.11.2024 № 01-11/24 складено акт приймання-передачі справ, який містить 1724 пункти з переліком справ у яких адвокат зобов`язується надати правничу допомогу позивачу. Тобто підготовка позовної заяви здійснювалась за типовим зразком.

Враховуючи обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність даної справи, яка була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, зважаючи на принципи співмірності судових витрат та співвідношення їх розміру до предмета спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на правничу допомогу та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 3000,00 грн. таких витрат.

При цьому із загального розміру майнових вимог, позов ТОВ «Фінпром Маркет» задоволено на 44 %. Таким чином на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1320,00 грн. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 1056,05 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Стельмаха Михайла, 9А, офіс 204; ) заборгованість за договором позики від 10.07.2021 № 75652742 в розмірі 22155,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (08200, Київська область, м. Ірпінь, вул. Стельмаха Михайла, 9А, офіс 204; ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1056,05 грн. та 1320,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.04.2025.

Суддя Вадим КОСОЛАП