КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/5565/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1018/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року (суддя Белоконна І.В.) у цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маршала Тимошенка, 13-А» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у травні 2023 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Маршала Тимошенка, 13-А» (далі - ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А») звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди у сумі 29 532грн 17коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 01 грудня 2020 року з відповідачкою укладено договір оренди, за умовами якого передав, а відповідачка прийняла в оренду частину нежитлового приміщення, площею 50,0 кв. м, розташованого на горищі секції (під`їзду) АДРЕСА_1 . Умовами договору визначено, що за користування об`єктом оренди відповідачка сплачує орендну плату у розмірі 850грн щомісячно. Договір також встановлює обов`язок орендаря вносити платежі та відшкодовувати вартість спожитої енергії своєчасно і в повному обсязі.

Позивач посилався на те, що 01 грудня 2020 року на виконання умов договору оренди передав об`єкт оренди відповідачці за актом приймання-передачі будівлі. Однак, відповідачка допустила порушення зобов`язання щодо своєчасної сплати орендної плати, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за період з 01 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року у розмірі 7 650,00 грн.

Позивач зазначав, що з 01 червня 2022 року договір оренди від 01 грудня 2020 року розірвано. Однак, відповідачка за актом прийому-передачі об`єкт оренди не передала та не надала доступу представникам позивача до приміщення, тому за час фактичного користування об`єктом оренди за період з 01 червня 2022 року по 01 травня 2023 року після припинення дії договору відповідачці нараховано плату за користування об`єктом оренди в розмірі поточної подвійної орендної плати 18 700грн, що передбачено пунктом 6.5 договору оренди від 01 грудня 2020 року, оскільки фактично.

Також позивач вважав, що заборгованість підлягає стягненню з врахуванням положень статті 625 ЦК України та просив стягнути з відповідачки за період з 01 жовтня 2021 року по 01 травня 2023 року інфляційні втрати у розмірі 2 661,35грн та 3% річних у

розмірі 520,83грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 лютого 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» заборгованість за договором оренди від 01 грудня 2020 року у сумі 7 650грн, неустойку у розмірі 18 700грн, інфляційне збільшення у розмірі 2 661,35грн, 3% річних у розмірі 520,83грн, судовий збір у розмірі 2 648грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідачка зазначає, щоу квитанціях про сплату внесків на ОСББ здійснювала оплату за дві послуги одночасно, що включало утримання прибудинкової території та орендну плату.

Відповідачка посилається на те, що згідно з підписаним позивачем актом звірки взаємних розрахунків за період із січня 2018 року до 01 липня 2023 року її платежі охоплювали оплату за користування приміщенням за декілька місяців та станом на 01 липня 2023 року обліковувалася переплата у розмірі 12 472,75грн.

Відповідачка вважає, що суд безпідставно стягнув з неї неустойку в розмірі подвійної орендної плати, оскільки, починаючи з дати одностороннього розірвання позивачем договору оренди, а саме 01 червня 2022 року, її доступ до орендованого приміщення було заблоковано позивачем.

Також відповідачка зазначає, що судом першої інстанції не було враховано обґрунтованість та пропорційність понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А», від імені якого діє представник Жбанов К.Р., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник позивача зазначає, що враховуючи вимоги чинного законодавства, положення статуту ОСББ «Маршала Тимошенко, 13-А» та зміст договору оренди від 01 грудня 2020 року, позивач не наділений повноваженнями самостійно зараховувати та здійснювати перерахунок переплат за внески на утримання будинку в рахунок погашення заборгованості за договором оренди. В той же час відповідачка про зарахування переплати за внески на утримання будинку та прибудинкової території в рахунок оплати за договором оренди до адміністрації ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» не зверталася та матеріали справи таких доказів не містять.

Представник позивача вважає, що твердження відповідачки про те, що «…позивач розумів для яких цілей була проведена сплата коштів, оскільки проводив такі зарахування і раніше…», не відповідають дійсності, оскільки з наданої позивачем письмової вимоги від 13 березня 2024 року щодо сплати заборгованості за договором оренди від 01 грудня 2020 року чітко видно стан розрахунків за період з 31 грудня 2020 року по 31 серпня 2021 року і наявність заборгованості за договором оренди за період з 31 грудня 2020 року по 31 серпня 2021 року у розмірі 7 650грн. Будь-яких доказів того, що відповідачка залишала місце свого проживання, набула статусу внутрішньо переміщеної особи та/або доказів настання обставин непереборної сили, пов`язаних із повномасштабним вторгненням, як і доказів звернення ОСОБА_1 до позивача із заявами про неможливість виконання договірних зобов`язань через настання таких обставин, матеріали справи не містять.

Представник позивача зазначає, що посилання відповідачки на те, що двері до об`єкта оренди було заблоковано позивачем з 01 червня 2022 року і з цього часу відповідачка не користувалася приміщенням, є безпідставними, оскільки представниками позивача було обмежено доступ до об`єкта оренди 3 травня 2023 року, про що складено

акт, та опломбовано двері в приміщення. Вказана дата співпадає з датою звернення позивача до суду з даним позовом, тобто до звернення до суду вільний доступ до приміщення відповідачці жодним чином не обмежувався. Договір оренди був розірваний 01 червня 2022 року, тобто відповідачка самовільно займала орендоване приміщення, чим порушувала права співвласників будинку, в тому числі завдаючи матеріальних збитків.

Також представник позивача посилається на те, що відповідачка із заявою про зменшення розміру судових витрат не зверталася та розмір заявлених позивачем судових витрат не оспорювала, а отже, враховуючи принцип змагальності, відповідачка втратила право посилатися на необґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу.

Крім того, представник позивача зазначає, що орієнтована сума судових витрат, які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді, становить 10 000грн.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України, у редакції на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 грудня 2020 року між ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду частину нежитлового приміщення, площею 50кв.м, розташованого на горищі секції (під`їзду) АДРЕСА_1 . За користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 850грн щомісячно не пізніше останнього дня місяця на рахунок орендодавця. Договір також встановлює обов`язок орендаря вносити платежі та відшкодовувати вартість спожитої енергії своєчасно і в повному обсязі (т.1 с.с. 11-13).

01 грудня 2020 року на виконання умов вказаного договору оренди ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» передала об`єкт оренди ОСОБА_1 у справному технічному стані, придатному до експлуатації, за актом приймання-передачі будівлі до договору оренди від 01 грудня 2020 року (т. 1 с.с. 14).

26 травня 2022 року ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору оренди нерухомого майна, у якому повідомило про розірвання договору оренди з 01 червня 2022 року та вимагало виконати вимоги договору у частині повної оплати за користування орендованого приміщення у розмірі 4 334,99грн; звільнити приміщення до 05 червня 2022 року включно та передати його 05 червня 2022 року у присутності комісії з представників ОСББ шляхом підписання акта про передачу об`єкта оренди (т. 1 с.с. 16).

16 липня 2022 року ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» направило на адресу ОСОБА_1 повторне повідомлення про розірвання договору оренди нерухомого майна, у якому повідомило, що договір оренди розірвано з 01 червня 2022 року та вимагало виконати вимоги договору у частині повної оплати за користування орендованого приміщення у розмірі 5 184,99грн; негайно звільнити приміщення та передати його шляхом підписання акта про передачу об`єкта оренди (т. 1 с.с. 20).

23 лютого 2023 року ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» направило на адресу ОСОБА_1 претензію-вимогу щодо сплати заборгованості за договором оренди від 01 грудня 2020 року, у якому просило: протягом 3 банківських днів з моменту отримання вказаної претензії-вимоги сплатити заборгованість у розмірі 20 400грн шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок ОСББ «Маршала Тимошенка,

13-А», вказаний у договорі оренди від 01 грудня 2020 року; протягом 7 календарних днів з моменту отримання вказаної претензії-вимоги звільнити нежитлове приміщення площею 50 кв. м, розташоване на горищі секції (під`їзду) № 6 в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та передати за актом прийому-передачі представникам ОСББ (т. 1 с.с. 27).

Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за договором оренди від 01 грудня 2020 року станом на 30 квітня 2023 року складає 26 350грн (т. 1 с.с. 15).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідачки перед позивачем утворився борг за договором оренди за період з 01 жовтня 2021 року по 31 травня 2022 року у розмірі 7 650грн. На виконання вимог частини першої статті 81 ЦПК України відповідачкою не надано відповідних платіжних документів, які б спростовували встановлену вище суму боргу. Також суд зазначив, що відповідачкою не надано докази того, що фактично за актом прийому-передачі передано позивачу об`єкт оренди.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами частини першої статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини першою, п`ятою статті 762 ЦК України).

Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог частин першої статті 764 цього Кодексу, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

У пункті 9.3 договору оренди від 01 грудня 2020 року сторони передбачили, що договір може бути розірваний з письмовим повідомленням на вимогу орендодавця, якщо орендар, зокрема, систематично (більше двох разів протягом дії цього договору) порушує термін здійснення будь-яких платежів.

Згідно з наданим позивачем розрахунком відповідачка у період з вересня 2021 року по травень 2022 року не здійснювала орендні платежі, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 7 650грн.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У порушенням вимог частини першої статті 81 ЦПК України відповідачка не надала належних доказів, які б спростовували зазначену суму боргу.

У зв`язку із систематичною несплатою орендної плати, 26 травня 2022 року позивач направив на адресу відповідачки, вказану нею у договорі оренди від 01 грудня 2020 року, повідомлення про розірвання договору нерухомого майна, згідно з яким договір оренди є розірваний з 01 червня 2022 року.

Враховуючи те, що відповідачка систематично у період з вересня 2021 року по травень 2022 року не здійснювала орендні платежі, позивач на підставі статті 782 ЦК України, пункту 9.3 договору оренди від 01 грудня 2020 року набув право на розірвання договору оренди.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною другою статті 785 ЦК України встановлено, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов`язані з моментом припинення договору оренди (найму).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що із закінченням строку договору оренди, на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України. Із припиненням договірних

(зобов`язальних) відносин за договором у орендаря виникає новий обов`язок - негайно повернути річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в оренду. Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

У випадку якщо орендар не повертає майно після закінчення строку договору оренди орендодавець вправі звернутися до суду з позовом про стягнення з орендаря неустойки (частина друга статті 785 ЦК України), в межах розгляду якого орендар вправі спростувати доводи щодо неповернення ним цього майна чи наявності вини у такому неповерненні.

Така неустойка є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі припинення договору, якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Отже, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Відповідачка не надала суду належних доказів на підтвердження того, що після розірвання договору оренди 01 червня 2022 року вона повернула об`єкт оренди позивачу.

За таких обставин після припинення дії договору оренди за період 01 червня 2022 року до 01 травня 2023 року у відповідачки перед позивачем виник обов`язок сплатити неустойку за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди в розмірі поточної подвійної орендної плати, що складає 18 700грн.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши усі істотні обставини справи, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та обґрунтовано стягнув з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором оренди від 01 грудня 2020 року у сумі 7 650грн, неустойку у розмірі 18 700грн, а також інфляційні втрати у розмірі 2 661,35грн та 3% річних у розмірі 520,83грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка у квитанціях про сплату внесків на ОСББ здійснювала оплату за дві послуги одночасно, що включало утримання прибудинкової території та орендну плату, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так із наданих відповідачкою копій меморіальних ордерів (т. 1 с.с. 178-195) вбачається, що призначенням платежів є внески на утримання будинку та прибудинкової території. Будь-яких відомостей про те, що сплачені відповідачкою за цими меморіальними ордерами грошові кошти спрямовувалися на здійснення орендних платежів за договором оренди від 01 грудня 2020 року, немає.

Оскільки у наданих відповідачкою копіях меморіальних ордерів чітко встановлено призначення платежу - внески на утримання будинку та прибудинкової території, то

позивач був позбавлений можливості самостійно здійснювати розподіл коштів, у тому числі на погашення заборгованості зі сплати орендних платежів за договором оренди від 01 грудня 2020 року.

Крім цього у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачка зверталася до позивача із вимогою про зарахування оплати за внески на утримання будинку та прибудинкової території в рахунок оплати за договором оренди від 01 грудня 2020 року.

Таким чином, відповідачкою не доведено належними доказами факту здійснення нею сплати орендних платежів за договором оренди від 01 грудня 2020 року у спірний період.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно з підписаним позивачем актом звірки взаємних розрахунків за період з січня 2018 року до 01 липня 2023 року платежі відповідачки охоплювали оплату за користування приміщенням за декілька місяців, станом на 01 липня 2023 року обліковувалася переплата у розмірі 12 472,75грн, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такий акт звірки взаємних розрахунків не міститься у матеріалах справи, тому колегія суддів позбавлена можливості надати йому оцінку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно стягнув з відповідачки неустойку в розмірі подвійної орендної плати, оскільки, починаючи з дати одностороннього розірвання позивачем договору оренди, а саме 01 червня 2022 року, доступ відповідачки до орендованого приміщення було заблоковано позивачем, належними доказами не підтверджені.

Згідно з пунктом 8.2 договору оренди від 01 грудня 2020 року протягом 5 (п`яти) днів після закінчення строку дії договору або його розірвання об`єкт оренди має бути звільненим і переданим орендодавцю за актом приймання-передачі.

Разом з цим під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачка не надала доказів підписання акта приймання-передачі об`єкта оренди (акт приймання-передачі приміщення, датований 24 квітня 2024 року, наданий позивачем до відзиву на апеляційну скаргу (т. 2 с.с. 20, 21).

Також судом встановлено, що 26 травня 2022 року ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору оренди нерухомого майна, у якому вимагало, зокрема, звільнити приміщення до 05 червня 2022 року включно та передати його 05 червня 2022 року у присутності комісії з представників ОСББ шляхом підписання акта про передачу об`єкта оренди (т. 1 с.с. 16).

16 липня 2022 року ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» направило на адресу ОСОБА_1 повторне повідомлення про розірвання договору оренди нерухомого майна, у якому вимагало, зокрема, негайно звільнити приміщення та передати його шляхом підписання акта про передачу об`єкта оренди (т. 1 с.с. 20).

23 лютого 2023 року ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» направило на адресу ОСОБА_1 претензію-вимогу щодо сплати заборгованості за договором оренди від 01 грудня 20220 року, у якому просило протягом 7 календарних днів з моменту отримання вказаної претензії-вимоги звільнити нежитлове приміщення площею 50 кв. м, розташоване на горищі секції (під`їзду) АДРЕСА_1 , та передати за актом прийому-передачі представникам ОСББ (т. 1 с.с. 27).

Голова правління ОСББ Осинський Ю.О., головний інженер ОСОБА_2 , технік-електрик ОСОБА_3 склали акт про те, що 03 травня 2023 року опломбовані двері в приміщення, розташоване на горищі секції (під`їзду) АДРЕСА_1 ,у зв`язку з тим, що орендар ОСОБА_1 не отримує рекомендовані листи про розірвання договору (т. 1 с.с. 135).

Вказаним актом підтверджено, що двері у приміщення були опломбовані 03 травня

2023 року, тобто на момент звернення позивача до суду із цим позовом.

Таким чином, зазначені обставини підтверджують, що позивач неодноразово пропонував відповідачці звернутися до адміністрації ОСББ «Маршала Тимошенко, 13-А» для оформлення та передачі об`єкту оренди за договором оренди від 01 грудня 2020 року за двостороннім актом прийому-передачі.

Разом з цим у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення відповідачкою дій, які би свідчили про реальний намір передати позивачу орендоване майно та підписати з останнім відповідний акт приймання-передачі.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє

клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи встановлено, що 19 вересня 2022 року між Адвокатським об`єднанням «Адвокатська група сприяння бізнесу» та ОСББ «Маршала Тимошенко, 13-А» укладено договір про надання правової допомоги № 19-09/22 (т. 1 с.с. 143-149).

25 липня 2023 року між Адвокатським об`єднанням «Адвокатська група сприяння бізнесу» та ОСББ «Маршала Тимошенко, 13-А» підписано акт наданих послуг № 2 до договору про надання правової допомоги від 19 вересня 2022 року № 19-09/22, згідно з яким вартість наданих послуг становить 10 000грн (т. 1 с.с. 151).

Вказана сума була сплачена ОСББ «Маршала Тимошенка, 13-А» на рахунок Адвокатського об`єднання «Адвокатська група сприяння бізнесу», що підтверджується платіжною інструкцією від 25 липня 2023 року № 2666 (т. 1 с.с. 152).

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами розмір витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції на суму 10 000грн.

Сторона відповідача не заявляла у суді першої інстанції про неспівмірність витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, тому суд першої інстанції не мав правових підстав для зменшення заявленої суми.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук