Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 677/2105/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2025 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді Васільєва С.В.,

за участі секретаря судового засідання Шимкової Т.М.,

позивача ОСОБА_1 та її представника позивача - адвоката Цапіва І.М.,

відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Рохова О.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить:

1. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у будівельних матеріалах і виконаних роботах в будівництві житлового будинку в АДРЕСА_1 в сумі 553 344 грн.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості коштів внесених згідно договору фінансового лізингу №ФЛ 201900697 від 08.10.2019 року на відшкодування вартості квартири АДРЕСА_2 , що складає 43 544,70 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за час шлюбу спільно з відповідачем було набуто право на незавершене будівництво індивідуального житлового будинку. Доля в спільному майні судовим рішенням визначена у вартості будівельних матеріалів і робіт, тому позивач має право вимагати грошову компенсації своєї частки у неподільній речі.

Також під час перебування у шлюбі позивач разом із відповідачем проводили оплати за договором фінансового лізингу з метою отримання у власність квартири.

Процесуальні дії суду та позиції учасників

Ухвалою суду від 30.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач подав письмові пояснення по суті позовних вимог, згідно яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вказує, що у позовній заяві позивач не довела факт неможливості надання їй у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, а саме 1/2 частини будівельних матеріалів і робіт, вкладених у будівництво житлового будинку.

Належне на підставі судового рішення позивачу майно не є неподільною річчю і частка зазначеного майна технічно може бути виділено в натурі у володіння і користування позивачу, як то зазначено у ч.3 ст. 358 ЦК України, - за таких обставин позивач не має права вимагати від відповідача - іншого співвласника, який володіє і користується спільним майном, відповідної матеріальної компенсації вартості частини спільного майна.

Щодо іншої частини позовних вимог, то будь-яких доказів того, що під час шлюбу за рахунок спільних коштів сторін за договором фінансового лізингу було внесено 87089,40 грн., позивач суду не надала.

Крім того, право власності на квартиру належить Державній іпотечній установі, тому зазначена у позові у якості спільно нажитого у шлюбі нерухомого майна - квартира АДРЕСА_2 - не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і саме тому вказана квартира та будь-які майнові права на неї - не підлягають поділу між сторонами даної справи.

Ухвалою суду від 06.02.2025 витребувано у Державної іпотечної установи довідку про сплату коштів, внесених відповідачем, який є працівником ГУ ДСНС у Хмельницькій області, за договором фінансового лізингу №ФЛ 201900697 від 08.10.2019, за період з моменту укладання і до 01.11.2022.

Ухвалою суду від 19.03.2025 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник позивача відмітив, що згідно рішення суду позивач є власником 1/2 матеріалів, які неможливо виділити (будинок фактично збудований, однак не введений в експлуатацію).

Також позивач претендує на 1/2 частку внесених коштів по договору про компенсацію частини лізингових платежів (стосується квартири).

Відповідач та його представник у задоволенні позовних вимог просили відмовити.

Представник відповідача звернув увагу, що позивачем не доведено, що будинок (який наразі не введений в експлуатацію) не є неподільною річчю, що неможливе виділення в натурі.

Щодо іншої вимоги, то певна частина коштів дійсно вносилась у той час, коли сторони спільно проживали. Проте з червня 2022 року сторони спільно не проживали, про що зазначено і у рішенні суду про розірвання шлюбу (та не заперечується позивачем). Тому з того часу, як сторони перестали проживати разом, підстави для стягнення відповідних коштів відсутні.

Відповідач зазначив, що, на його думку, виділення 1/2 частки будинку (який наразі не введений в експлуатацію) (будівельних матеріалах і виконаних роботах в будівництві житлового будинку) неможливо.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 22.10.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красилівського районного управління юстиції у Хмельницькій області, про що було складено відповідний актовий запис № 160.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 01.11.2022 у справі №677/1098/22 шлюб між сторонами за позовом ОСОБА_2 було розірвано.

У цьому рішенні наведено мотиви позову, в яких позивачем вказано, що з червня 2022 року сторони проживають окремо.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 27.08.2024 у справі №677/1189/22 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області, Державна іпотечна установа, про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку із присадибними будівлями (котельнею) та облаштованою присадибною ділянкою, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 129,8 кв. м. та загальною площею забудови 192,7 кв. м., в т.ч. площею забудови житлового будинку 120,6 м. кв., прибудови площею 41,7 м. кв., котельні площею забудови 30,4 м. кв. та облаштованої присадибної ділянки (будівництво паркану, бруківки та ін.) в розмірі 1106688 грн.

У цьому рішенні судом було встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 02.08.2022 року актуальна інформація про державну реєстрацію про держану реєстрацію іншого речового права зазначено, що підставою для державної реєстрації є договір фінансового лізингу № ФЛ 201900697, зміст характеристика іншого речового права: строкове платне володіння та користування квартирою АДРЕСА_2 , строк дії 01.03.2034; лізингодавець: Державна іпотечна установа, лізингоодержувач ОСОБА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.03.2008 відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,418 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на ній недобудований житловий будинок, готовністю 33,82 %.

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 має такі характеристики, загальна площа будинку 129,8 кв.м., житлова 67,7 кв. м., допоміжна, 62,1 кв. м.

Також у цьому рішенні судом встановлено, що за час шлюбу сторін, сторонами були сплачені грошові кошти за договором фінансового лізингу квартири, однак позивачка в своєму позові не ставить питання про стягнення частини сплачених коштів на її користь.

Стосовно вимог щодо визнання майнових прав на незавершене будівництво житлового будинку та права власності на 1/2 частку майнових прав на незавершене будівництво житлового будинку, суд зазначив, зокрема, таке.

Згідно висновку експерта ринкова вартість виконаних будівельно-монтажних робіт після жовтня 2011 року (тобто після укладення шлюбу позивача з відповідачем) та витрачених будівельних матеріалів для будівництва спірного індивідуального житлового будинку в с. Радісне станом на 28.03.2024 рік складає 1106688 грн. (на 1/2 частину який претендує позивач по справі, однак позивач вимоги про стягнення компенсації вартості частки у майні не заявила).

Ступінь будівельної готовності індивідуального житлового будинку разом із присадибними будівлями (котельною) в АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 129,8 кв.м. та загальною площею забудови 192,7 кв.м., в т.ч. площа забудови житлового будинку 120,6 м. кв., прибудови площею забудови 41,7 кв. м., котельні площею забудови 30,4 кв. м., складає 99 %, в т.ч. житлового будинку «А-1» та прибудови «а» - 100 %, господарської будівлі котельні «Б» - 84 %. Ступінь готовності облаштованої присадибної ділянки (будівництво паркану, бруківки, навісу та інших споруд на ділянці) неможливо оцінити, оскільки на дослідження не надано будь-яких даних, які б містили проектні характеристики завершеного облаштування ділянки.

Враховуючи той факт, що позивачем не заявлено вимоги про компенсацію вартості частки спільного сумісного майна, суд, не виходячи за межі позовних вимог, дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині: визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво житлового будинку із присадибними будівлями (котельнею) та облаштованою присадибною ділянкою, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 129,8 кв. м. та загальною площею забудови 192,7 кв. м., в т.ч. площею забудови житлового будинку 120,6 м. кв., прибудови площею 41,7 м. кв., котельні площею забудови 30,4 м. кв. та облаштованої присадибної ділянки (будівництво паркану, бруківки та ін.) в розмірі 1106688 грн., які були проведені сторонами під час перебування їх шлюбі.

У вищевказаному рішенні суду також встановлено, що відповідно до п. 3.1. Договору Лізингодавець (ДІУ) надає згоду на те, що в предметі лізингу можуть бути зареєстровані та проживатимуть такі особи: - лізингоодержувач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; - дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначені в цьому пункті особи набувають рівних з Лізингоодержувачем прав обов`язків щодо користування предметом лізингу. Лізингоодержувач несе відповідальність перед Лізингодавцем за порушення умов Договору особами, які проживають разом з ним. Порядок не передбачає можливості переходу права власності на предмет лізингу від Лізингоотримувача до іншої особи до моменту переходу права власності на житло від лізингодавця до лізингоодержувача за умови повного виконання лізингоодержувачем зобов`язань за цим договором та на визначених у договорі умовах.

Відповідно до п. 10.1 договору сторонами погоджено, що укладений ними договір є змішаним договором в якому містяться положення договорів оренди (найму) та договору купівлі-продажі (в частині переходу права власності на предмет лізингу) нерухомого майна.

Згідно п. 4.1. Договору «протягом усього строку дії Договору Предмет лізингу є власністю Лізингодавця. Строк дії Договору: до 01.03.2034.

Також судом встановлено, що на підставі п.3.3.1 договору про компенсацію частини лізингових платежів № ДК201900771, укладеного 08.10.2019 року між ГУ ДСНС у Хмельницькій області, Державною іпотечною установою та ОСОБА_2 , заявник ( ОСОБА_2 ) зобов`язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати ДІУ лізингові платежі, визначені у договорі фінансового лізингу, за виключенням суми компенсації частини лізингових платежів, які сплачуються Органом забезпечення житлом.

Згідно п.1.1 та 1.2 договору, такий укладений з метою надання державної підтримки на придбання доступного житла - квартири площею 56,1 кв.м. у м.Красилів.

На виконання ухвали суду від 06.02.2025 від Державної іпотечної установи надійшла довідка про сплату коштів, внесених відповідачем, який є працівником ГУ ДСНС у Хмельницькій області, за договором фінансового лізингу №ФЛ 201900697 від 08.10.2019, за період з 08.10.2019 до 01.11.2022 (85225,62 грн.).

Мотиви, з яких виходить суд, і застосовані норми права

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (така позиція вказана у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Тобто, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання ( пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

У цьому судовому рішенні вказано також про те, що факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати (п.47).

Не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі (п.49).

До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. (такий висновок викладено зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

Також суд враховує, що судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, оскільки вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)).

Заявляючи позов, позивач просив, враховуючи визнання права власності на 1/2 частку будівельних матеріалів і виконаних робіт, вкладених у будівництво будинку, в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості частки в сумі 553 344 грн..

Спірне майно у вказаному розмірі було придбано під час перебування у шлюбі з відповідачем, що підтверджується судовим рішенням та сторонами не заперечується.

Згідно з ч.2 статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У судовому засіданні сторонами підтверджувався той факт, що будівництво будинку закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням (відповідачем; позивач таким майном не користується), але юридично не прийнятий до експлуатації.

Суд враховує, що виділ часток (поділ) з майна є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину у праві власності.

Однак позивач заперечує таку можливість. У судовому засіданні відповідач також вказав, що це неможливо.

Матеріали справи також свідчать, що ступінь будівельної готовності індивідуального житлового будинку разом із присадибними будівлями (котельною) в АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 129,8 кв.м. та загальною площею забудови 192,7 кв.м., в т.ч. площа забудови житлового будинку 120,6 м. кв., прибудови площею забудови 41,7 кв. м., котельні площею забудови 30,4 кв. м., складає 99 %, в т.ч. житлового будинку «А-1» та прибудови «а» - 100 %.

У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі №308/2147/21 зроблено висновок, що у разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію».

Отже, оскільки фактично будинок (згідно рішення суду у справі №677/1189/22 - будівельні матеріали та виконані роботи) перебуває в одноосібному користуванні відповідача, інший з колишнього подружжя (позивач) таким не користується, виділ частки не є можливим, тому у спірному випадку останній має право на стягнення грошової компенсації за належну частку в спільному майні.

Щодо коштів, внесених за договором фінансового лізингу.

Відповідно до ст.806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містить і ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, відповідно до ст.3 цього ж закону відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу Українипро купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Судом встановлено, що за час шлюбу сторін, а саме в період з 08.10.2019 до 01.11.2022, відповідачем було сплачено за договором фінансового лізингу 85225,62 грн.

Враховуючи те, що вказані кошти сплачувались за час перебування у шлюбі, відсутність даних про те, що сплачувані кошти були особистою власністю будь-кого із подружжя, вищевказана сума сплачених за договором фінансового лізингу коштів є об`єктом спільного майна подружжя.

Відповідач зазначив, що у період з червня 2022 року сторони фактично припинили спільне проживання, тому з цього часу кошти, які були внесені, не слід вважати спільною сумісною власністю.

Однак, як вже було зазначено вище, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Пунктом 3 ч. 1, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, СК України в окремих випадках передбачає певні правові наслідки окремого проживання подружжя. Однак такий наслідок не виникає лише в силу того, що чоловік і дружина живуть у різних місцях.

Водночас, суду не надано доказів того, що кошти на внесення лізингових платежів з червня 2022 року особисто належали відповідачу.

Відповідачем поза розумним сумнівом не спростовано презумпції спільного права власності подружжя (факт визнання того, що у період з червня 2022 року сторони фактично припинили спільне проживання, сам по собі це не спростовує); у зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що такі кошти внесені у шлюбі за особисті кошти чоловіка.

Отже, усі такі кошти, які були внесені на виконання договору, який був укладений в інтересах сім`ї, є спільним майном подружжя.

Водночас, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 виплачених в період шлюбу коштів за договором лізингу - 43544,70 грн. (1/2 від 87089,40 грн.).

При цьому судом було встановлено, що у період шлюбу за договором лізингу були виплачені кошти у розмірі 85225,62 грн., тобто менше, ніж вказано позивачем.

Водночас, враховуючи положення ч.1 ст. 70 СК України, частки майна дружини і чоловіка є рівними.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі частини від суми, яка у дійсності була сплачена відповідачем, у розмірі 42612,81 грн. (85225,62 : 2).

Отже, у цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на наведенні вище положення, а також на те, що позов задоволено частково, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 5959,35 грн. (ціна позову 596888,70 грн. = 100%, сума задоволених позовних вимог 595956,81 грн. = 99,84%; сума судового збору, яка була сплачена позивачем 5968,90 грн. = 100%, сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача складає 99,84%= 5959,35 грн.).

Керуючись ст. ст. 76-81, 89, 133, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у будівельних матеріалах і виконаних роботах в будівництві житлового будинку в АДРЕСА_1 , в сумі 553 344 (п`ятсот п`ятдесят три тисячі триста сорок чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості коштів, внесених згідно договору фінансового лізингу №ФЛ 201900697 від 08.10.2019 на відшкодування вартості квартири АДРЕСА_2 , що складає 42612 (сорок дві тисячі шістсот дванадцять) грн. 81 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5959 (п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 35 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя С. В. Васільєв