ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1747/25 Справа № 199/3763/17 Суддя у 1-й інстанції - СКРИПНИК О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Скрипник О.Г.),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» звернулось до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В якому просило стягнути на свою користь з відповідачки відсотки за користування кредитними коштами за період з 27.11.2015 року по 19.05.2017 року у розмірі 38585,74 грн., основної суми боргу зі сплати додаткового кредиту за період з 04.2015 року по 032016 року у розмірі 19166,31, пені у розмірі 3 105,29 грн, 3% річних у розмірі 11 011,56 грн., та інфляційні втрати у розмірі 4125,01 грн., а всього 75993,91 грн.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 14 листопада 2017 року відмовлено.

У загальному порядку відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження доказів.

Мотивує скаргу тим, що належним чином про розгляд справи не була повідомлена, жодної судової повістки вона не отримувала.

Також вказує, що відповідно до рішення суду від 09.12.2015 року у справі №199/4332/15-ц при задоволенні позовних вимог Товариства, були враховані всі суми заборгованості, в тому числі й за тілом додаткового кредиту в розмірі 21376,48 грн., що є еквівалентом 4 189,90 доларів США.

ОСОБА_1 просила заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить 75993,91 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3028х30 =90840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено що 24 грудня 2012 року між сторонами було укладено Кредитний договір № 50007143, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 113 197,27 гривень, що еквівалентно на дату укладання Договору 13 966,35 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки Volkswagen Polo Sedan, кузов № НОМЕР_1 , рік випуску 2012, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачеві кредитні кошти у повному обсязі. Також був укладений додатковий кредитний договір у сумі 33 959,15 грн., що еквівалентно 4 189,90 дол. США. Крім того сторонами укладено договір застави, у відповідності до якого відповідач передав позивачу в заставу придбаний за Кредитним договором транспортний засіб. Починаючи з серпня 2014 року в порушення умов договору відповідач перестав виконувати свої зобов`язання за кредитним договором шляхом несплати кредитних коштів. В результаті порушення відповідачем свого зобов`язання за договором позивачем направлено відповідачу вимоги про сплату заборгованості та вимогу про дострокове погашення кредиту, залишені відповідачем без виконання.

Відповідно до положень п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, що становлять невід`ємну частину Договору, розмір платежів, що підлягають сплаті Відповідачем у повернення Кредиту, визначено у гривні на день укладення Кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною Кредитного договору. В подальшому Відповідач сплачує платежі у повернення Кредиту відповідно до виставлених Позивачем рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у Кредитному договорі.

Згідно з п. 1.4.2. та пп. 2.4., 2.5.Умов кредитування, повернення Кредиту та Додаткового кредиту та процентів за його використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та терміни, встановлені Графіком погашення кредиту та Додаткового кредиту по Договору не пізніше 15-го числа кожного місяця на підставі рахунку, виставленого Позивачем. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається із 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до Графіку погашення кредиту.

Відповідно до п. 3.2.1. Умов кредитування, у випадку порушення Відповідачем терміну сплати будь-якого чергового платежу (його частини) з повернення Кредиту та Додаткового кредиту відповідно до Графіка погашення кредиту та/або сплати за користування Кредитом та Додатковим кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць, Позивач має право визнати термін повернення Кредиту та Додаткового кредиту таким, що настав та/або вимагати дострокового розірвання Договору.

Згідно із умовами Договору, а саме п. 3.3. Відповідач зобов`язаний повернути Позивачеві у повному обсязі Суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню (сума до повернення Відповідачем розраховується Позивачем і вказується у повідомленні Позивача) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу Відповідачем (для фізичних осіб) та протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу Відповідачем (для фізичних-осіб-підприємців та юридичних осіб). Якщо з буд-яких причин повідомлення не буде отримано, перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення.

ТОВ «Порше Мобіліті» виконало свої зобов`язання за договором, надавши кредит на придбання автомобіля.

24 грудня 2012 року відповідач набув право власності на автомобіля марки Volkswagen Polo Sedan, кузов № НОМЕР_1 , рік випуску 2012, який згідно договору застави від 26 грудня 2012 року № 50007143 передав в заставу позивачу з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Амур-нижньодніпровського районного суду м. дніпропетровська від 09.12.2015 року у справі № 199/4332/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» суму заборгованості у розмірі 9 623,58 дол. США, що еквівалентно 259 836,66 грн.

Відповідач порушив взяті на себе згідно договору кредиту зобов`язання, рішення суду не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 75 993,91 грн., з яких відсотки за користування кредитними коштами за період з 27.11.2015 по 19.05.2017 року у розмірі 38 585,74 грн., основної суми боргу зі сплати додаткового кредиту за період з 04.2015 по 03.2016 року у розмірі 19 166,31 грн., пені у розмірі 3 105,29 грн., три відсотки річних у розмірі 11 011,56 грн., та інфляційні втрати у розмірі 4 125,01 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав повністю, а свої договірні зобов`язання відповідач належним чином не виконує.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(ч. 2ст. 1050 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що за змістом статті526, частини першої статті530, статті610та частини першої статті612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті1048та частини першої статті1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічно, у постанові Великої палати Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18) зазначено, що Велика палата Верховного суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2012 року між сторонами було укладено Кредитний договір № 50007143, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 113 197,27 гривень, що еквівалентно на дату укладання Договору 13 966,35 доларів США, строком на 60 місяців, зі змінною процентною ставкою з цільовим призначенням для придбання автомобіля марки Volkswagen Polo Sedan, кузов № НОМЕР_1 , рік випуску 2012, а відповідач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути позивачеві кредитні кошти у повному обсязі. Також був укладений додатковий кредитний договір у сумі 33 959,15 грн., що еквівалентно 4 189,90 дол. США.

Рішенням Амур-нижньодніпровського районного суду м. дніпропетровська від 09.12.2015 року у справі № 199/4332/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» суму заборгованості у розмірі 9 623,58 дол. США, що еквівалентно 259 836,66 грн.

Внаслідок невиконання рішення у справі №199/4332/15-ц, у відповідачки виникла заборгованість у розмірі 75 993,91 грн., з яких відсотки за користування кредитними коштами за період з 27.11.2015 по 19.05.2017 року у розмірі 38 585,74 грн., основної суми боргу зі сплати додаткового кредиту за період з 04.2015 по 03.2016 року у розмірі 19 166,31 грн., пені у розмірі 3 105,29 грн., три відсотки річних у розмірі 11 011,56 грн., та інфляційні втрати у розмірі 4 125,01 грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог місцевий суд правильного висновку, оскільки матеріалами справи встановлено, а відповідачкою не спростовано факт невиконання рішення у справі 199/4332/15-ц, а також не спростовано наявний у справі, що переглядається розрахунок заборгованості, оскільки виникли вона саме через не виконання рішення суду від 09 грудня 2015 року у справі 199/4332/15-ц, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права, та належними доказами не спростовано наявну заборгованість.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що рішенням у справі 199/4332/15-ц вже було стягнуто основну суму боргу зі сплати Додаткового кредиту апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки як вбачається з наявного в матеріалах справи рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 09 грудня 2015 року, позивачем заявлялась вимога про стягнення заборгованості за повернення додатково кредиту за період з серпня 2014 року по листопад 2015 року, а у даній справі Товариством заявлена вимога за період з квітня 2015 року по березень 2016 року, оскільки дана вимога в межах справи 199/4332/15-ц не розглядалась, що на підставі ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, а отже посилання відповідачки на дану обставину безпідставне.

Також колегія суддів не приймає доводи скарги, стосовно того, що під час розгляду даної справи, рішення суду у справі №199/4332/15-ц від 09.12.2015 року не набрало законної сили, оскільки як вбачається з наявної інформації ЄДРСР, апеляційне провадження у вказаній справі було відкрито 13 вересня 2017 року, тобто майже через 2 роки після ухвалення рішення судом першої інстанції, а в редакції ЦПК України від 2004 року, рішення суду набирало законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а строк для подачі апеляційної скарги було встановлено десять днів, отже рішення у справі 199/4332/15-ц набрало законної сили 19 грудня 2015 року, а отже у позивача були всі наявні законні підстави для звернення з даним позовом у червні 2017 року.

Крім того, апеляційний суд вважає безпідставними доводи позивачки стосовно неналежного повідомлення про розгляд справи, оскільки у наявних в матеріалах справи вбачається, що поштові конверти повертались за зворотною адресою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у розумінні ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням.

Також вказані доводи спростовуються наявними в матеріалах справи клопотаннями представника відповідачки - Коваленка С.О., який діяв на підставі довіреності (а.с.111), а отже , окрім належно повідомленої відповідачки про розгляд справи був обізнаний ї законний представник, а тому дані твердження ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на нормах права, та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення.

Керуючись статтями 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська