Справа № 527/3456/24
провадження 2/527/193/25
09 квітня 2025 року м. Глобине
Глобинський районний суд Полтавської області
в складі суду: головуючого судді Павлійчук А.В.,
за участю секретаря судового засідання Мороз Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глобине в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу 527/3456/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , виконавчого комітету Глобинської міської ради Кременчуцького району Полтавської області (як орган опіки та піклування), ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини,
Позивач ОСОБА_1 звернувсь із позовом до відповідача ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , виконавчого комітету Глобинської міської ради Кременчуцького району Полтавської області (як орган опіки та піклування), ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини, в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вимоги мотивує тим, що у липні 2024 року звертався до Глобинського районного суду Полтавської області з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання дитини, однак ухвалою суду від 02.10.2014 року по справі 527/1946/24 вказану заяву залишено без розгляду та роз`яснено право звернення до суду шляхом подання позову в порядку позовного провадження.
Враховуючи вище викладене позивач звертається з відповідною заявою в порядку позовного провадження, посилаючись на те, що з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.09.2008 року, який рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 29.03.2013 року по справі № 527/477/13-ц розірвано, від вказаного шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з березня 2013 року дитина постійно проживає з батьком та перебуває на його утриманні. Віповідачка ОСОБА_2 вихованням та утриманням дитини не займається, з 08.05.2022 року постійно перебуває на території Польщі, відповідно до її нотаріальної заяви.
Крім того наразі доньці 14 років, тому вона самостійно вирішила проживати разом з батьком. Також, що з березня 2013 року він самостійно забезпечує всі потреби доньки: харчування, лікування, одяг, навчання, розвиток, відпочинок тощо. У повному обсязі створює всі необхідні умови для її проживання та нормального розвитку, задовольняє гармонійний розвиток особистості дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, дбає про здоров`я дитини, забезпечую доньці регулярний огляд у лікарів, які здійснюють планові обстеження та лікування. Вказує, що він є здоровою та працевлаштованою особою, має стабільний дохід, шкідливих звичок не має, дбайливо ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків.
Вказує, що з 24.02.2022 рок у зв`язку з військовою агресією РФ проти України та з метою забезпечення оборони держави ЗУ № 2105-ІХ затверджено Указ Президента Укрїаниавд24.02.2022 № 69 « Про загальну мобілізацію», відповідно до чого позивач є військовозобов`язаним, однак не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, яків мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч.2 т. 135 Сімейного кодексу України.
Таким чином, рішенням суду, яким встановлено факт самостійного виховання дитини є підставною для надання йому Позивачу як військовозобов`язаному відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а тому йому потрібний цей статус.
В судове засідання позивач не з`явився. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, заявою до суду прохав розглянути справу без його участі, вказав, що позов підтримує, згодний на ухвалення заочного рішення у справі в разі неявки відповідача.
Відповідач повторно в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили.
Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі, заперечень стосовно задоволення позовних вимог не надходили.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ст. ст.223, 280-281 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності сторін, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 (далі Позивач) та ОСОБА_4 (далі Відповідач) починаючи з 23.09.2008року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 29.03.2013 року шлюб між сторонами було розірвано, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено за необгрунтованістю (а.с.8). Зокрема вказаним рішенням було встановлено, що за час шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20.11.2013 року Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 29.03.2013 року змінено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю ОСОБА_5 . (а.с. 9-10)

Крім того, факт того що батьками неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 є Позивач та Відповідач підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 29.08.2009 року (а.с.5).

Як вказує Позивач після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з ним. Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади Позивач та його донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19,20).

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до Акту обстеження умов проживання № 439 від 20.11.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батько, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 донька, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 співмешканка батька, батько один виховує дочку, мати дитини проживає за кордоном. Для дитини створені належні умови для проживання та розвитку. (а.с. 16)

Згідно довідки № 587 від 21.11.2024 року (а.с.11) Позивач ОСОБА_1 з 24.10.2019 року працює апаратником оброблення зерна на ТОВ «Глобинський переробний завод», його заробітна плата згідно довідки № 587/1 від 21.11.2024 року з листопада 2023 по жовтень 2024 року склала 214 406,59 грн. (а.с.14)

Відповідно до даних характеристики Глобинського ліцею № 1 Глобинської міської ради, за час навчання ОСОБА_3 навчається у вказаному закладі з 02.09.2024 року, батько приділяє належну увагу навчанню та вихованню доньки, відвідує класні батьківські збори, співпрацює з класним керівником. (а.с.15)

Постановою ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), визначено, що факт самостійного виховання та утримання дитини може бути встановлено лише в позовному провадженні, розгляд даних справ в окремому провадженні не допускається.

Пунктом 2 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги також постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведеними у цьому позові обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити позивач є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав позивача та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді позивача потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав позивача, як батька.

Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

Відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

При цьому, судом встановлено, що Відповідач не заперечує факту проживання та перебування на вихованні та утриманні батьком спільної дитини.

Відповідно до копії залученої заяви відповідач підтверджує, що з 08.05.2022 року проживає на території Польщі у зв`язку з конфліктом на території України ( а.с.21-23)

Судом встановлено та неоспорюється Відповідачем те, що неповнолітня ОСОБА_3 проживає з своїм батьком ОСОБА_1 , який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над нею, доглядає та піклується про стан його здоров`я. Дитина проживає окремо від матері.

Відтак, враховуючи встановлені судом обставини, позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76-78, 81, 83 ,89, 141, 200, 206, 247, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354-356 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , виконавчого комітету Глобинської міської ради Кременчуцького району Полтавської області (як орган опіки та піклування), ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини - задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп: НОМЕР_2 , неповнолітньої дитини: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп: НОМЕР_3 .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів до Полтавського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручення у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 15.04.2025 року.

Суддя А. В. Павлійчук