ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/557/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/2279/24 Категорія: 307020000 Скирда Б. К.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Оніщенко Олександр Віталійович;

відповідач - Степанецька сільська рада об`єднаної територіальної громади Черкаської області;

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник ОСОБА_1 - адвокат Оніщенко Олександра Віталійовича;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оніщенка Олександра Віталійовича на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

10.10.2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Рудика Ю.В. звернувся в суд з позовом до Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Степанці, Канівського району, Черкаської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_2 , після чого відкрилась спадщина.

ОСОБА_1 вказує, що оскільки він є сином померлої ОСОБА_2 , а відтак є спадкоємцем першої черги. Зазначає, що проживав разом з спадкодавцем та є таким, що прийняв спадщину.

12.07.2024 року приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області видав Канівцю П.В. Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 .

Спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , який належав померлій на праві власності.

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05.09.2024 року Канівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 78281930 наданої Канівською державною нотаріальною конторою 10.09.2024 року, у спадковому реєстрі за № 65751476 заведена спадкова справа (номер у нотаріуса 99-202) після смерті ОСОБА_3 .

За наявною у ОСОБА_1 інформацією спадкова справа після смерті ОСОБА_3 заведена відповідно до поданої до нотаріальної контори заяви його мамою ОСОБА_2 , яка була рідною дочкою померлого, чим фактично прийняла спадщину. Спадщина складається з житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0,33 га, призначення якої для ведення особистого селянського господарства, які належали померлій на праві власності після смерті батька ОСОБА_3 , як єдиній спадкоємиці першої черги.

Вказує, що отримати Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 не встигла у зв`язку зі смертю.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 18.09.2024 № 344, адреса житлового будинку з АДРЕСА_2 змінена на АДРЕСА_2 згідно рішення сесії Степанецької сільської ради від 27.03.2007 року в зв`язку з переадресацією вулиць та житлових будинків Степанецької сільської ради.

13.09.2024 року ОСОБА_7., який діє по довіреності, посвідченій приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області від імені Канівця П.В. звернувся до державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна діда - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори від 13.09.2024 року № 916/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 .

Вказана постанова мотивована тим, що нотаріусу не надано документ, який свідчить про те, що спадщину за законом ОСОБА_1 прийняв у встановлений законом термін після смерті ОСОБА_3 . У зв`язку з чим вказана нотаріальна дія не може бути вчинена.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 успадковане після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки розміром 0,33 га за адресою: АДРЕСА_2 , цільове використання якої для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки мати позивача ОСОБА_2 померла через три роки вісім місяців після спадкодавця ОСОБА_3 , заяв про прийняття спадщини після спадкодавця не подавала, то суд першої інстанції дійшов до висновку, що спадкування в порядку спадкової трансмісії застосоване бути не може, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкової трансмісії на будинок та земельну ділянку, які належали ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 є безпідставними.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Оніщенко О.В. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував визнання позову відповідачем, чим порушив ч.4,5 ст. 206 ЦПК України. Вважає, що суд безпідставно вказав на неефективність обраного способу захисту, а саме неправильне застосування ст. 15,16 ЦК України. Вказує, що оскільки нотаріус безпідставно відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок, який належав дідові ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 та присадибної земельної ділянки з посиланням на пропуск строку прийняття спадщини, то звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом у такій ситуації є найбільш ефективним та фактично єдиним способом захисту прав позивача.

Вказує, що суд першої інстанції протиправно не врахував факт проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини у зв`язку з чим неправильно застосував ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Судом не надано належну оцінку тому факту, що дід позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та до дня смерті діда, позивач проживав у АДРЕСА_2 без реєстрації, оскільки здійснював за дідом догляд та здійснив його поховання за власні кошти.

Вважає, що спадщину за законом після смерті діда прийняв позивач, як такий, що фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, оскільки продовжував проживати в будинку, який належав його діду.

Вказує, що висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та прийняті внаслідок не вірного застосування норм матеріального та процесуального права, практики Верховного Суду щодо застосування норм права у спадкових правовідносинах в аналогічних спорах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження від 28.06.2024 року Серії НОМЕР_2 , де в графі «мати» міститься запис: « ОСОБА_2 » (а.с.8).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 8 від 05.09.2024 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 одружилися 19.11.1994 року, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 » (а.с.12).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.07.2024 року, зареєстрованого в реєстрі № 1323, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 є її син ОСОБА_1 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.09.2024 року(а.с.9).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області № 344 від 18.09.2024 року, житловий будинок АДРЕСА_2 рахується за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Адреса змінена з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2 згідно рішення сесії Степанецької сільської ради від 27.03.2007 в зв`язку з переадресацією вулиць та житлових будинків сіл Степанецької сільської ради (а.с.11).

Відповідно до Інформації про зареєстроване право власності № 745 від 30.09.2024 року, станом на 01.01.2013 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 зареєстровано у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва № НОМЕР_3 про право власності видане Степанецькою сільською радою 26.06.2022 року (а.с.14).

З Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 048017 вбачається, що ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,33 га, яка розташована на території с. Степанці, Степанецька сільська рада, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства (а.с.17).

13.09.2024 року до державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори через представника ОСОБА_7. звернувся ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна діда ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. від 13.09.2024 року № 916/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки представником спадкоємця ОСОБА_7 не надано нотаріусу документ, який свідчить про те, що спадщину за законом ОСОБА_1 прийняв у встановлений законом термін після смерті ОСОБА_3 , а тому вказана нотаріальна дія не може бути вчинена (а.с.16).

З копії спадкової справи № 99-2020 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що дана спадкова справа заведена 10.04.2020 року за претензією кредитора АТ КБ «ПриватБанк». Жодних інших заяв про прийняття спадщини матеріали спадкової справи не містять (а.с.40-52).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Степанецької сільської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області № 86/1 від 27.02.2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з 1979 року до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований і постійно проживав у власному будинку АДРЕСА_2 (а.с.52).

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18) зазначено, що в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) та "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом". "Одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом" в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої - п`ятої черг.

Відповідно ч. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти (трансмітент), право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Таким чином, спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті, до його спадкоємців, тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.

Визначальним для правильного застосування ст. 1276 ЦК України є відповідь на питання: чи повинен трансміссар для прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії після смерті першого спадкодавця в установлений законом строк здійснити своє право на прийняття спадщини шляхом подання заяви про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії чи достатньо прийняти спадщину шляхом подання заяви про прийняття всієї спадщини лише відносно трансмітента.

Об`єктом спадкової трансмісії є суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини, що не було реалізоване спадкоємцем у зв`язку з його смертю.

До трансміссара переходить лише можливість прийняття спадщини або відмовитися від її прийняття, якою особа може скористатися, а не безпосередньо спадкове майно. Перехід же спадкового майна є наслідком реалізації права на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця. Не належить до об`єкта спадкової трансмісії право на прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті трансмітента, адже це є самостійним суб`єктивним правом, відмінним від права на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця. У разі застосування механізму спадкової трансмісії мають місце дві спадщини, що відкрилися: 1) після смерті спадкодавця та 2) після смерті трансмітента.

Трансміссар має право на прийняття спадщини в порядку трансмісії та спадщини, що відкрилася після трансмітента. Це два самостійних суб`єктивних цивільних права, які можуть бути реалізовані незалежно одне від одного. Спадкоємці трансмітента можуть прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії і відмовитися від прийняття спадщини або, навпаки, можуть прийняти спадщину після смерті трансмітента і відмовитися від прийняття спадщини, що відкрилася у зв`язку зі смертю першого спадкодавця. Дії трансміссарів у цих двох самостійних правовідносинах незалежні та мають різні правові наслідки.

Таким чином, перехід права на прийняття спадщини відповідно до статті 1276 ЦК України не є компонентом спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента. Трансміссар, здійснюючи право на прийняття спадщини, набуває спадкової маси не від трансмітента, який так і не встиг її прийняти, а від першого спадкодавця. Утім до трансміссара переходить право не лише прийняти спадщину, а й відмовитися від її прийняття, адже спадкоємець завжди має варіантність поведінки - він не зобов`язаний набувати тих прав і обов`язків, що мав за життя спадкодавець та які не припинилися внаслідок його смерті.

Застосування механізму спадкової трансмісії як юридичної фікції (закон виходить з того, що оскільки спадкоємець мав право прийняти спадщину, але не встиг цього зробити внаслідок смерті, то він нібито спадщину прийняв) можливе за наявності послідовної сукупності таких умов-фактів (юридичний склад): 1) смерть спадкодавця; 2) закликання до спадкування спадкоємця-трансмітента; 3) смерть спадкоємця-трансмітента після смерті спадкодавця, але до спливу строку на прийняття спадщини (смерть трансмітента має настати протягом шести місяців з дня, наступного після смерті спадкодавця); 4) право на прийняття спадщини або відмова від її прийняття після смерті спадкодавця не було здійснене трансмітентом; 5) трансмітент має спадкоємця (трансміссара), який закликається до спадкування після смерті трансмітента; 6) трансміссар в установлений законом строк здійснив своє право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця.

Спадкова трансмісія є особливим порядком здійснення права на спадкування.

У разі переходу права на прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії застосовуються як загальні правила, що регламентують способи (необхідність вчинення трансміссарам дій, що свідчать при прийняття спадщини за ст. 1269 ЦК України, недопущення прийняття спадщини з умовою чи застереженням відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України), строки прийняття та відмови від спадщини, так і спеціальні норми переходу права на прийняття спадщини до трансміссара.

Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців (ст. 1276 ЦК України). Такий же порядок передбачений п.п. 3.25, 3.26 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 з відповідними змінами.

Оскільки право трансмісара на прийняття спадщини в порядку трансмісії та право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента є самостійними суб`єктивними цивільними правами, то спадкоємець має вчинити самостійні юридичні дії, які засвідчували б його волевиявлення, спрямоване на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця (в порядку спадкової трансмісії), так і після смерті трансмітента (спадкоємця за заповітом або за законом, який помер після відкриття спадщини після смерті першого спадкодавця і не встиг її прийняти), зокрема подати дві окремі заяви про прийняття кожної із спадщин або в одній заяві зазначити про прийняття обох спадщин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові від 01.09.2021 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 720/2683/19.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його донька - спадкоємець за законом ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто через три роки вісім місяців після смерті свого батька і після спливу строку, встановленого для прийняття спадщини. ОСОБА_2 спадщину не прийняла, оскільки не проживала постійно із спадкодавцем - ОСОБА_3 та із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у визначений законом шестимісячний строк не зверталася.

З урахуванням викладених обставин справи, та того факту, що мати позивача не прийняла спадщину і померла після спливу строку, встановленого для її прийняття, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку спадкова трансмісія не застосовується, а тому позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкової трансмісії на будинок та земельну ділянку, які належали ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Канів, Черкаської області задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції також зазначив, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок в порядку спадкування є передчасними та не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, з чим і погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, представник позивача в позовній заяві просив визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 успадковане після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається з будинку за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки розміром 0,33 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

До позовної заяви при цьому додає постанову державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори від 13.09.2024 № 916/02-31, якою ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині не надання нотаріусу документу, який свідчить про те, що спадщину за законом ОСОБА_1 прийняв у встановлений законом термін після смерті ОСОБА_3 (а.с.16).

Однак, як вбачається з вказаної постанови нотаріуса та матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , позивач звертався до нотаріуса 13.09.2024 року з приводу прийняття спадщини саме після смерті ОСОБА_3 .

Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.

Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК України.

Всупереч вказаним вище нормам чинного законодавства, позивач не звертається до суду з вимогою про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини, хоча з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії чітко вбачаються перешкоди в оформленні спадкових прав позивача у нотаріальному порядку саме у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.16).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок в порядку спадкування є безпідставними, передчасними та не відповідають ефективному способу захисту прав та інтересів у даних правовідносинах.

Не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не взяв до уваги визнання відповідачем позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Принцип змагальності (передбачений ч. 3 ст. 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок ВС у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Ці норми процесуального права дають підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Так, у постанові ВС КЦС від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки, в даному випадку визнання відповідачем позовних вимог суперечить вимогам закону з викладених вище підстав, з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що визнання відповідачем позову не може бути підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що спадщину за законом після смерті діда прийняв позивач, як такий, що фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, оскільки продовжував проживати в будинку, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки судом першої інстанції надана правова оцінка даній обставині, зазначено, що позивач не звертався до суду з заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та зазначено судом, що спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги також були предметом розгляду у суді першої інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оніщенка О.В. слід залишити без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2025 року- без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оніщенка Олександра Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 16.04.2025 року.

Судді