Справа № 153/2057/24
Провадження № 22-ц/801/684/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 рокуСправа № 153/2057/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Скользнєвої Валерії Владиславівни на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Дзерина М. М., дата складення повного тексту рішення невідома, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» ( далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивує тим, що 02 лютого 2024 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 був укладений договір позики №79583163. Відповідно до умов договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.

Підписанням договору відповідач підтвердила, що вона ознайомлена на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуг, що передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, погодилася з тим, що вона до моменту підписання договору позики вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику розміщені на сайті www.mуcredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію необхідну для укладення договору.

Крім того, 18 грудня 2023 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 був укладений договір позики №4161999. Відповідно до умов цього договору позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.

Підписанням договору відповідач підтвердила, що вона ознайомлена на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуг, що передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, погодилася з тим, що вона до моменту підписання договору позики вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику розміщені на сайті www.mуcredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію необхідну для укладення договору.

14 червня 2021 року між позивачем та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» відступило належне йому право вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників.

Відповідно до реєстру боржників №25 від 20 червня 2024 року до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача за договором позики №79583163 в сумі 29537,50 грн, з яких: 8500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 21037,50 грн сума заборгованості за відсотками.

Відповідно до реєстру боржників №24 від 16 травня 2024 року до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, з урахуванням п. 2 додаткової угоди №28 від 30 травня 2024 року до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, позивач набув права грошової вимоги до відповідача за договором позики №4161999 в сумі 31760,00 грн, з яких: 8000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 23760,00 грн сума заборгованості за відсотками.

Як зазначає позивач, з моменту отримання права вимоги до відповідача за вищевказаними договорами, позивачем не здійснювалося жодних нарахувань. При цьому, вказана сума заборгованості за обома кредитними договорами не погашена ні на рахунок попереднього кредитора, ні на рахунок позивача.

Вищевикладене стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідача вказаної заборгованості за договором позики №79583163 від 02 лютого 2024 року в сумі 29537,50 грн, за договором позики №4161999 від 18 грудня 2023 року 31760,00, в загальному розмірі 61297,50 грн, а також судові витрати.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитними договорами: №79583163 від 02 лютого 2024 року у сумі 29537,50 грн, з яких: 8500,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 21037,50 грн сума заборгованості за відсотками, №4161999 від 18 грудня 2023 року у сумі 31760,00 грн, з яких: 8000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 23760,00 грн заборгованість за відсотками, а всього стягнуто заборгованість за кредитними договорами у сумі 61297,50 грн.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» понесені судові витрати по оплаті судового збору у сумі 3028,00 грн.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Скользнєва В. В. оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, адвокат вказує, що умовами договорів визначений строк кредитування у 30 днів, жодних договорів пролонгації користування позикою між сторонами не укладалося, а тому відповідач заперечує щодо дій кредитора з нарахування відсотків понад строк користування кредитом. При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу, а також наявності заборгованості за укладеним кредитними договорами, оскільки розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування кредитним коштами та укладення договору на умовах, які вказані позивачем у позовній заяві.

Окрім того вважає, що позивачем не надано належних доказів відступлення прав вимоги за кредитними договорами, оскільки договір про відступлення прав вимоги між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» укладений 14 червня 2021 року, тобто раніше, аніж укладені договори позики.

03 березня 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ТОВ «ФК «ЄАПБ» Білотіл А. Г., у якому просить позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Представник позивача вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а надані позивачем докази належними, допустимими та достатніми на підтвердження та обґрунтування розміру заборгованості відповідача за кредитними договорами. Підписавши договір, відповідач підтвердила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме отримання кредитних коштів. Стосовно відступлення прав вимог, то вказує, що договір факторингу є правомірним та відповідає чинному законодавству.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Як зазначалося, користуючись наданими законодавством процесуальними правами, позивачем 03 березня 2025 року поданий відзив на апеляційну скаргу. Разом із ним подано письмовий доказ - розрахунок заборгованості за кредитним договором №4161999.

Частина 8 ст.83 ЦПК України визначає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1-3 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі № 686/9366/20 (провадження № 61-8136св22) зазначено, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.

Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.

За ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченому ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У постанові від 12 січня 2023 року у справі №9901/278/21 Верховний Суд зауважив, що ініціювавши судовий розгляд справи, позивач насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції наділений відповідними повноваженнями, які дозволяють йому усунути порушення, допущені судом першої інстанції при розгляді справи, зокрема щодо реалізації принципу змагальності у цивільному процесі, доказування сторонами тих обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17.

Втім таких обставин апеляційним судом встановлено не було. Як вбачається зі змісту відзиву на апеляційну скаргу представником позивача не заявленого умотивованого клопотання про дослідження додатково поданих ним доказів та не надано доказів про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача, тому апеляційний суд переглядає вказану справу за наявними в ній доказами, які були подані до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу викладені в відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам.

З матеріалів справи слідує, що 18 грудня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 із використанням веб-сайту https://mycredit.ua/ua/documents-license/ був укладений договір позики (з фіксованою диференційованою процентною ставкою) №4161999.

Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язується передати ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 8000,00 грн шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника. Строк позики (строк договору) 30 днів, останній день повернення позики 17 січня 2024 року. Базова процентна ставка за перший день користування позикою (фіксована) 26,71%, базова процентна ставка з другого для користування позикою до дати повернення позики 3,00%, знижена процентна ставка з другого для користування позикою до дати повернення позики/день 0,01%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою/день 3,5%, орієнтовна реальна річна процентна ставка 1732,08%. Орієнтовна загальна вартість позики 10160,00 грн.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що підписавши цей договір, відповідач підтвердила, що до моменту підписання договору вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщений на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ їх зміст, суть об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, їй зрозумілі.

За п. 22 договору цей договір укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-комунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису позикодавця та електронного підпису одноразовим ідентифікатором позичальника згідно Закону України «Про електронну комерцію» та із додатковим накладанням кваліфікованого електронного підпису уповноваженого працівника позикодавця із кваліфікованою електронною позначкою часу.

Як убачається, вказаний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатора відповідача 61dHX7paEJ, що і є підписом відповідача. Ідентифікаційна частина договору позики від 12 грудня 2023 року в розділі «Позичальник» містить ідентифікуючі дані ОСОБА_1 , в тому числі зазначено рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

Крім того, 02 лютого 2024 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 із використанням веб-сайту https://mycredit.ua/ua/documents-license/ був укладений договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №79583163.

Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язується передати ОСОБА_1 у власність грошові кошти у розмірі 8500,00 грн шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника. Строк позики (строк договору) 30 днів, останній день повернення позики 02 березня 2024 року. Базова процентна ставка/день 2,5%, знижена процентна ставка/день становить 0,75%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою/день - 2,70%, орієнтовна річна процентна ставка 1186,17%. Орієнтовна загальна вартість позики 10412,50 грн.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що підписавши цей договір, відповідач підтвердила, що до моменту підписання договору вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщений на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ їх зміст, суть об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, їй зрозумілі.

За п. 21 договору цей договір укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-комунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису позикодавця та електронного підпису одноразовим ідентифікатором позичальника згідно Закону України «Про електронну комерцію» та із додатковим накладанням кваліфікованого електронного підпису уповноваженого працівника позикодавця із кваліфікованою електронною позначкою часу.

Як слідує із матеріалів справи вказаний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатора відповідача 50352, що і є підписом відповідача. Ідентифікаційна частина договору позики від 02 лютого 2024 року в розділі «Позичальник» містить ідентифікуючі дані ОСОБА_1 , в тому числі зазначено рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

14 червня 2021 року між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ», за плату, а останнє приймає права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками.

Відповідно до п. 1.2 вищевказаного договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників, клієнт відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому - передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною договору.

28 липня 2021 року сторони цього договору уклали додаткову угоду №2 до договору факторингу, внісши зміни до п.1.3 договору.

16 травня 2024 року ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали додаткову угоду №24 до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, визначивши загальну суму вимоги, що відступається згідно реєстру боржників №24 від 16 травня 2024 року.

16 травня 2024 року сторони договору факторингу підписали акт прийому-передачі реєстру боржників №24 від 16 травня 2024 року.

Відповідно до витягу з реєстру боржників №24 від 16 травня 2024 року до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права вимоги до відповідача за договором №4161999 на загальну суму 31760,00 грн, з яких: 8000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 23760 грн - сума заборгованості за відсотками.

30 травня 2024 року ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали додаткову угоду №28 до договору факторингу, якою виклали у новій редакції пункт 1 додаткової угоди №24 від 16 травня 2024 року, враховуючи виявлені сторонами розбіжності в реєстрі боржників №24 замінено строки боржників на нові.

Також 20 червня 2024 року ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» уклали додаткову угоду №29 до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, визначивши загальну суму вимоги, що відступається згідно реєстру боржників №25 від 20 червня 2024 року.

20 червня 2024 року сторони договору факторингу підписали акт прийому-передачі реєстру боржників №25 від 20 червня 2024 року.

Відповідно до витягу з реєстру боржників №25 від 20 червня 2024 року до договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права вимоги до відповідача за договором №79583163 на загальну суму 29537,50 грн, з яких: 8500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 21037,50 грн - сума заборгованості за відсотками.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача визначеного позивачем розміру заборгованості у повному обсязі.

Однак із таким висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» відсотків за користування кредитом за договорами позики від 18 грудня 2023 року №4161999 та від 02 лютого 2024 року №79583163 колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно із нормами ст. 8 Конституції України, які є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін ( предмет та підставу позову ), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті третьому частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті шостому частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( у тому числі сплатити гроші ), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( частина перша статті 627 ЦК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо ). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді ( статті 205, 207 Кодексу ).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом, зокрема, заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом, оскільки ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, який є обов`язковим для врахування судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України

Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України установлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як безумовно слідує із матеріалів цієї справи, ТОВ «ФК «ЄАПБ» у встановленому законом порядку, на спростування аргументів апеляційної скарги, набуло право грошової вимоги за обома кредитними договорами, тоді як ОСОБА_1 прийняла умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів перерахування коштів позичальнику, то слід зазначити, що у відповідності до умов договорів позики, кошти надаються позичальнику шляхом перерахування на банківській картковий рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника.

Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ», як і первісний кредитор, з урахуванням перерахування усіх коштів на банківську карту № НОМЕР_1 позичальника, не володіють та не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки вони не є банками, а перерахування коштів здійснювалось з використанням операторів послуг платіжної інфраструктури, які і займались перерахуванням коштів.

Разом з тим, заперечуючи факт отримання грошових коштів за вказаними договорами відповідачем не надано виписки по її особовому рахунку, доступ до якої вона має як клієнт, чи довідки про відсутність у нього банківської карти № НОМЕР_1 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути взяті до уваги.

У порушення умов вказаних договорів відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредитів у розмірах та на умовах, визначених укладеними правочинами, презумпція правомірності яких не спростована, тому суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за основною суму боргу за обома кредитними договорами, а саме: 8000,00 грн - за договором від 18 грудня 2023 року №4161999, 8500,00 грн за договором від 02 лютого 2024 року №79583163.

Разом із тим, звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути заборгованість за відсотками: 23760,00 за договором від 18 грудня 2023 року №4161999, 21037,50 грн за договором від 02 лютого 2024 року №79583163.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції скаржник вказувала, що розмір нарахованих відсотків за обома договорами не відповідає їх умовам та проведений поза строком кредитування.

Як встановлено судом за договором №4161999 від 18 грудня 2023 року відповідачу надавався кредит строком на 30 днів до 17 січня 2024 року зі сплатою відсотків, базова ставка яких за перший день користування кредитом визначена у 26,71%, з другого для користування кредитом 3,00% у день, тип процентної ставки фіксована, та знижена процентна ставка з другого дня користування позикою у 0,01% в день.

Тоді як за договором №79583163 від 02 лютого 2024 року ОСОБА_1 кредит надавався на 30 днів до 02 березня 2024 року зі сплатою відсотків, базова ставка яких визначена у 2,5% в день, тип процентної ставки фіксована, та знижена процентна ставка (застосовується у відповідності до умов програми лояльності) 0,75% в день.

Тобто за обома договорами позики передбачені різні умови нарахування відсотків.

При цьому ані текст договору №4161999 від 18 грудня 2023 року, ані договору №79583163 від 02 лютого 2024 року не містить положень щодо продовження строків кредитування.

Відтак, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» мало право нараховувати проценти за договором №4161999 лише по 17 січня 2024 року, а за договором №79583163 по 02 березня 2024 року.

У додатку №1 до договору позики (з фіксованою диференційованою процентною ставкою) №4161999 від 18 грудня 2023 року, який є невід`ємною частиною договору, зазначено, що загальна вартість кредиту 10160,00 грн, з яких: 8000,00 грн сума кредиту, 2160,00 грн сума нарахованих процентів за користування кредитом за 30 днів розрахункового періоду, що розраховані за фіксованою ставкою першого дня користування позикою та зниженою процентною ставкою за решту 29 днів строку кредитування.

У додатку №1 до договору позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №79583163 від 02 лютого 2024 року, який є невід`ємною частиною договору, зазначено, що загальна вартість кредиту становить 10412,50 грн, з яких: сума кредиту 8500,00 грн, сума нарахованих процентів за користування кредитом за 30 днів розрахункового періоду становить 1912,50 грн, що розраховані за зниженою процентною ставкою.

Позивач згідно наданого ним розрахунку за період з 16 травня 2024 року по 31 жовтня 2024 року за договором №4161999 просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за відсотками в сумі 23760,00 грн, а згідно розрахунку за період з 20 червня 2024 року по 31 жовтня 2024 року за договором №79583163 21037,50 грн заборгованості за відсотками, тобто у розмірі, який був йому відступлений ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

Указаних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, належить погодитися з аргументами апеляційної скарги, що з огляду на погоджені сторонами умови кредитного договору, відсутні підстави для нарахування процентів з 18 січня 2024 року за договором № 4161999 та з 03 березня 2024 року за договором №79583163, тобто за межами строку кредитування, а їх нарахування позивачем є неправомірним.

Оскільки позика надавалася відповідачу за договором № 4161999 строком з 18 грудня 2023 року по 17 січня 2024 року і у матеріалах справи відсутні докази щодо пролонгації договору, а його сторони узгодили розмір нарахованих відсотків за цей період з розрахунку базової фіксованої процентної ставки 26,71% за перший день користування позикою та зниженої процентної ставки 0,01% з другого дня користування позикою у розмірі 2160,00 грн, апеляційний суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача процентів саме в розмірі 2160,00 грн.

Відповідно, зважаючи, що позика за договором № 79583163 надавалася строком з 02 лютого до 02 березня 2024 року і у матеріалах справи також відсутні докази щодо пролонгації договору, а його сторони узгодили розмір нарахованих відсотків за цей період з розрахунку зниженої процентної ставки 0,75% у розмірі 1912,50 грн, то обґрунтованим є стягнення з відповідача на користь позивача процентів саме в цьому розмірі 1912,50 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у повному обсязі, зокрема і щодо стягнення відсотків, на вказане уваги не звернув, не перевірив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості, зокрема, чи проведене нарахування відсотків у межах строку дії договору та за узгодженим сторонами розміром процентної ставки, не навів жодних обґрунтованих мотивів з яких він дійшов такого висновку, не врахував зазначених вище норм матеріального права щодо нарахування та сплати процентів, що є підставою для скасування судового рішення у цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості за відсотками за договором позики №4161999 від 18 грудня 2023 року та за договором позики №79583163 від 02 лютого 2024 року з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за відсотками у вказаному розмірі.

Таким чином загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 становить 20572,50 грн, з яких: заборгованість за договором позики №416199 10160,00 грн: 8000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 2160,00 грн сума заборгованості за відсотками; заборгованість за договором позики №79583163 10412,50 грн: 8500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 1912,50 грн сума заборгованості за відсотками.

Частиною 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового скасування рішення суду першої інстанції та зміни (зменшення) загального розміру стягуваної заборгованості, то відповідно, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає необхідним також змінити рішення суду в частині стягнення судових витрат позивача, а саме судового збору, стягнувши пропорційно розміру задоволених позовних вимог (33,56%) з відповідача на користь позивача 1014,38 грн.

Крім того, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, що становить 66,44%, з позивача на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 3017,70 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Скользнєвої Валерії Владиславівни задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за відсотками за договором позики №4161999 від 18 грудня 2023 року та за договором позики №79583163 від 02 лютого 2024 року, а також розподілу судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» 20572,50 грн заборгованості за кредитними договорами, а саме:

- за договором позики №416199 від 18 грудня 2023 року в сумі 10160,00 грн, з яких: 8000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 2160,00 грн сума заборгованості за відсотками;

- за договором позики №79583163 від 02 лютого 2024 року в сумі 10412,50 грн, з яких: 8500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 1912,50 грн сума заборгованості за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1014,38 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 3017,70 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета