ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4067/25 Справа № 202/4551/24 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Гвоздєві М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 грудня 2024 року про відмову в ухваленні додаткового рішення, у складі судді Слюсар Л.П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі - відмовлено.

Ухвала суду мотивована відсутністю підстав для ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки позивачем у позові не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які останній очікує понести у зв`язку з розглядом справи, договір про правничу допомогу надано суду лише 30 грудня 2024 року, що позбавило відповідачів подати власні докази та їх обґрунтування про існування певної обставини, в даному випадку наявність договору.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та ухвалення додаткового рішення у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки на підтвердження понесених судових витрат надані належні та допустимі докази, які є обґрунтованими, документально підтвердженими.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області просило апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування завданої шкоди.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

11 грудня 2024 року адвокатом Антоновим Є.М. в інтересах ОСОБА_1 подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення із відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 101000,00 грн., на підтвердження понесених витрат додано акт виконаних робіт (наданих послуг) від 10 грудня 2024 року та рахунок від 10 грудня 2024 року до Договору про надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Згідно із п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат .

Відповідно до ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У Постанові (додаткова) Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №922/2821/18, зазначено, що неповідомлення учасником справи іншого учасника справи про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також не направлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог позбавляє іншого учасника справи можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат, що стало однією з підстав для відмови у задоволенні заяви товариства про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.

Згідно з Постановою Верховний Суд від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Звертаючись з позовом до суду, позивачем не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а договір про надання правничої допомоги №02-04/2024 року від 22 квітня 2024 року було долучено до справи через систему «Електронний суд», лише 30 грудня 2024 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що до заяви надано належні та достатні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки докази сторонами надаються у процесі судового розгляду і тільки суд у судовому рішенні може оцінити належність та достатність наданих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлену в ухваленні додаткового рішення у справі, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки не впливають на законність постановленої ухвали суду про відмову в ухваленні додаткового рішення й такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Наведені вище та інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а також не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування ухвали суду.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 грудня 2024 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошена 09 квітня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна