Провадження № 22-ц/802/330/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивачів ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням з подальшою реєстрацією місця проживання, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 звернулися до суду із зазначеним позовом.

Покликались на те, що вони були зареєстровані та тривалий час проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Проживаючи у цьому будинку, періодично у разі потреби проводили поточний ремонт жилих приміщень, які знаходяться у їх користуванні, утримують ці приміщення у належному стані, сплачують за них комунальні платежі та користуються частиною земельної ділянки, на якій знаходиться сам будинок.

Також вказували, що відповідач ОСОБА_4 , успадкувавши спірний житловий будинок після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла у 2012 році, 18 квітня 2019 року у відповіданому реєстрі зареєстрував право власності на цей житловий будинок.

Крім того позивачі зазначали, що саме за заявою відповідача ОСОБА_4 як власника будинку, у якому вони проживають, департаментом державної реєстрації Луцької міської ради їх було знято із зареєстрованого місця проживання у цьому будинку, що є порушенням їх житлових прав.

Враховуючи наведене, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 просили суд визнати за ними право користування житловим приміщенням з подальшою реєстрацією місця проживання у будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим судом з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій просили оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване ними рішення, не взяв до уваги ті обставини, що метою їх звернення до суду з цим позовом був саме захист свого права на користування частиною житлового будинку з подальшою у ньому реєстрацією, що належить відповідачу ОСОБА_4 і який у будь-який час в праві ініціювати їх виселення з цього житла.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , зазначала, що оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому просила залишити його без змін, а подану позивачами апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо зняття з зареєстрованого обліку місця проживання позивачів є правомірними і відповідають вимогам норм діючого законодавства, які регулюють ці правовідносини.

Також суд вважав, що оскільки відповідач ОСОБА_4 не чинить позивачам жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням у будинку, власником якого він є, то їх позовні вимоги є передчасними.

Такі висновки суду є правильними.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно він набув у приватну власність в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла у 2012 році, та зареєстрував право власності на це майно у відповідному реєстрі 18 квітня 2019 року.

Також встановлено, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та сім`я відповідача ОСОБА_4 проживають у спірному будинку.

Позивач ОСОБА_7 у даному житловому будинку не проживає.

Крім того встановлено, що за заявою відповідача ОСОБА_4 департаментом державної реєстрації Луцької міської ради позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 з 10 травня 2024 року знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Після зняття з реєстрації позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 і надалі прживають у зазначеному вище будинку та користуються частиною земельної ділянки і не заперечують того, що відповідач жодних перешкод їм у цьому не чинить, з позовом про їх виселення до суду не звертався.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно із частиною 4 статті 9, частини 1, 4 статті 156 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Системний аналіз приписів частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України дають підстави дійти висновку, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Однак, слід зазначити, що позивачі членами сім`ї власника будинку відповідача ОСОБА_4 не є, а являються лише його далекими родичами, спільне господарство з ним не ведуть.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку балансу прав й інтересів учасників спору.

З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 18 цього Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом з її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Пунктами 50, 61 вказаного Порядку підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви встановленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Таким чином наведені вище норми наділяють власника житла правом зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) за його заявою без згоди на те зареєстрованої особи.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 26 січня 2024 року у справі № 161/5576/23, від 08 травня 2024 року у справі № 127/21333/22, від 17 вересня 2024 року у справі № 753/790/23.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки позивачі, звернувшись з даним позовом до суду, належними та допустимими доказами не довели сам факт порушення їх житлових прав відповідачем, який не заперечує і не оспорює право позивачів на користування частиною жилих приміщень у будинку, власником якого він є, що свідчить про безпідставність та передчасність заявлених ними вимог, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, вірно визначився із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді