465/7816/24
2/465/210/25
У Х В А Л А

16.04.2025 м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Баран О.І.,

з участю секретаря судового засідання Щирби Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (громадянин Федеративної Республіки Німеччини, без встановленого в Україні місця проживання чи перебування),

предмет позову: розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

Представник позивача, адвокат Колошкін Павло Ігорович, звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою, у якій просить суд розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07.04.2021 року Сихівським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про що зроблено відповідний актовий запис № 94. Розгляд справи просив проводити без їх участі.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 04.11.2024 вказану позовну заяву залишено без руху з підстав, встановлено процесуальний строк для усунення недоліків.

Копію вищевказаної ухвали скеровано позивачу засобами поштового зв`язку рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_2 , яке за штрихкодовими ідентифікатором ПАТ «Укрпошта» 005) повернулось до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Повторно копію ухвали Франківського районного суду м. Львова від 04.11.2024 скеровано представнику позивача засобами поштового зв`язку рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_3 , яке за штрихкодовими ідентифікатором ПАТ «Укрпошта» 347) повернулось до суду з відміткою «вручено особисто 20.01.2025».

28 січня 2025 року (вх.№ЕП-527/25) від представника позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, із зазначенням про відсутність будь-якої іншої інформації щодо можливого місця проживання відповідача, окрім останньої відомої адреси АДРЕСА_4 . У зв`язку із цим просив відкрити провадження у справі на підставі ч. 10 ст. 187 ЦПК України, а подальший виклик відповідача здійснювати через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отримана судом інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2025 відкрито провадження у справі, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи, подальший виклик відповідача у справі здійснено як через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 10 ст. 187 ЦПК України), так і за повідомленою позивачем адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 39-44).

При відкритті провадження у справі судом враховано таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно із п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України про «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до ч. 10 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

З позовної заяви встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є громадянином Федеративної Республіки Німеччини, однак з позову не вбачається, що позивачка має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона за станом здоров`я чи з інших поважних причин не може виїхати до місця проживання відповідача не надано.

Позивач зазначив про останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_4 .

Однак, вжитими судом заходами встановлено, що за відомостями обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованим /знятим з реєстрації у Львівській області не значиться (хв. 31923/24) (а.с. 18).

За наявними параметрами запиту у даних Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також не знайдено (відповідь №884578) (а.с. 19).

За даними Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України також не встановлено інформації про місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (вх. 33621/24) (а.с. 25).

Позивач зазначила про те, що шлюбні відносини фактично припинені, проте не зазначила з якого часу, як і не зазначає обставин їхнього спільного проживання після реєстрації шлюбу, у тому числі місця такого проживання. Одночасно судом встановлено зареєстроване з 28.10.2022 місце проживання позивача, яке відноситься до Галицького району міста Львова, при цьому з позовом про розірвання шлюбу позивач звернулася в кінці 2024 року. Де подружжя проживало до фактичного припинення шлюбних відносин позивач не повідомила. На момент відкриття провадження у справі вжитими судом заходами не встановлено інформації про зареєстроване місце проживання відповідача. Крім цього, за відсутності інших персональних даних щодо відповідача, суд позбавлений можливості встановити місце знаходження рухомого чи нерухомого майна відповідача на території України, про отримання або нарахування заробітної плати тощо, суду не відомо де саме сторони проживали з моменту реєстрації шлюбу та чи не виїхали вони за кордон.

Відкриття провадження у справі не звільняє суд від обов`язку, у випадку перебування відповідача за межами території України виконати вимоги ч. 8 ст. 130 ЦПК України особам, відповідно до яких, особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу, чи звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави для забезпечення рівності сторін.

Тому, ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2025 явку позивача визнано обов`язковою для дачі пояснень щодо матеріалів справи. Крім цього, витребувано відомості:

- у Сихівського районного у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (79049, м. Львів, пр. Червоної Калини, 109; e-mail: ) належним чином засвідчену копію актового запису про реєстрації шлюбу, укладеного 07.04.2021 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 94), копію заяви про державну реєстрацію (Додаток до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні) на підставі якої 07 квітня 2021 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також документів, які стали підставою для проведення вказаної реєстраційної дії;

- у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26, ) інформацію, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» та надати усі відомості, які збереглись у ній та за період з 07.04.2021 по момент виконання ухвали, відповідно до п. 29, із зазначенням дати, часу, пункту перетину кордону, напряму, транспорту, підстав перетину (мета перетину), документів, наданих на підтвердження необхідності виїзду за кордон щодо громадянки України, ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Вістовичі, Самбірського району, Львівської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

- у Державній податковій службі України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8, ) інформацію про місце праці (роботи) та/або отримання доходів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 07.04.2021 по момент виконання ухвали, а також номер рнокпп.

За відсутності зазначення анкетних даних відповідача латиницею, інформація щодо нього у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України не запитувалась, оскільки запит міг стосуватись не його, а іншої особи.

За відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , після 07.05.2022 за межі території України не виїздила (а.с. 49-50, 54).

Листом Сихівського районного у місті Львові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 27.02.2025 на адресу суду скеровано копію актового запису про шлюб№94 від 07.04.2021. Із указаної копії документа вбачається, що відповідач документований паспортом С8РННН04С (міська адміністрація Гойхлінген, 05.07.2013). Актовий запис складено без доступу до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Державну реєстрацію шлюбу зареєстровано за межами відділу в рамках пілотного проекту запровадженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.07.2016 №502-р. Копію заяви про державну реєстрацію суду не надано (а.с. 61-63).

Державна податкова служба України листом від 24.02.2025 повідомила про те, що станом на 20.02.2025, за даними, зазначеними у запиті (прізвище, імя, по-батькові, число, місяць та рік народження), Кінер Хольгер Франк у Державному реєстрі не зареєстрований (а.с. 66).

Судові засідання призначались неодноразово.

У чергове судове засідання, призначене на 16.04.2025, сторони повторно не з`явились.

Позивач ОСОБА_1 , явку якої судом визнано обов`язковою, про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, скерованими за її зареєстрованим місцем проживання. Однак, такі повернулися на адресу суду без вручення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Між тим, неможливість вручення судової повістки у зв`язку відсутністю адресата за вказаною адресою, відповідно до постанови Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18, вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Відтак, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Відтак, позивачем проігноровано ухвалу суду від 07.02.2025, також вона не повідомила про причину своєї неявки, допустивши повторну неявку, при цьому заяв та клопотань від неї на адресу суду не надходило.

Крім цього, копія вищевказаної ухвали та судова повістка про виклик до суду скеровувалась також представнику позивача засобами поштового зв`язку рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за адресою для листування, яку останній зазначив у позовній заяві АДРЕСА_3 , яке за штрихкодовими ідентифікатором ПАТ «Укрпошта» 558) повернулось до суду з відміткою «вручено особисто» 04.04.2025.

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням процесуальної дії.

Вжиті судом заходи щодо повідомлення відповідача виявились безрезультатними. Однак, суд позбавлений можливості виконати вимоги ч. 8 ст. 130 ЦПК України щодо вручення судових повісток, чи звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави для забезпечення рівності сторін, який у даному випадку залежить від належного його повідомлення.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Основними, проголошеними Конституцією України (ст. 129), засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; розумні строки розгляду справи судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 2, 4 ст. 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з положенням ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 43 ЦПК України передбачені права та обов`язки учасників справи. Учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. Користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Частиною 2 ст. 43 ЦПК України учасників справи зобов`язано: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю варто розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин

Частиною 5 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Однією з підстав для залишення позову без розгляду є повторна, тобто двічі поспіль, неявка в судове засідання позивача, якщо від нього не надходило заяви про розгляд справи без його участі та існують перешкоди для такого розгляду.

При цьому, позивач має бути належним чином і в установленому порядку повідомлений про дату, час і місце як першого, так і другого судового засідання, в яке він не з`явився.

Разом з тим, відповідно до п.4 ч.3 ст.223 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності належно повідомленого учасника справи, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відтак норми ч. 5 ст. 223 ЦПК України та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України дисциплінують позивача як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми процесуальними правами, щоб не допустити затягування розгляду справи.

Тож, під час вирішення питання про залишення позову без розгляду правове значення має виключно належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання, а також в даному разі визнання його явки обов`язковою.

У зв`язку із неявкою позивача суд не має можливості з`ясувати усіх обставин справи, здійснити її повний та об`єктивний розгляд, встановити інші обставини, які мають значення для належного повідомлення відповідача у справі, і тим самим забезпечити принцип рівності сторін.

У даній справі суд відкрив провадження у справі, не перекладаючи на позивача можливі ризики розгляду справи за участю іноземної особи, скерував низку запитів, спрямованих на забезпечення принципу рівності сторін, тоді як позивач проявила пасивну процесуальну поведінку та не виконала своїх процесуальних обов`язків, що перешкоджає судовому розгляду.

Як зазначено в ст. 10 цього Кодексу, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, як джерела права.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Поряд з цим, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02).

Відтак, суд зобов`язаний відповідним чином реагувати на недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, якщо його явка визнана обов`язковою.

Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору.

Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 754/16126/16 (провадження № 61-17043св21), від 20 травня 2022 року у справі № 753/8582/19-ц (провадження № 61-20040св21).

Враховуючи вищевикладене, виходячи з аналізу чинного законодавства, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 43, 257-261, 353-355 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до частини другої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України, особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому у ст. 261 ЦПК України.

Суддя: Баран О.І.