Провадження № 22-ц/802/500/25 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит-Капітал» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ) «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що 24 грудня 2021 року між ТзОВ «Маніфою» (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений договір позики № 3764138, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти (сума позики) у розмірі 3 000 грн, а позичальник зобов`язалась повернути позику та проценти за користування нею, однак належним чином не виконала своїх зобов`язань за договором.

Право вимоги за цим договором позики перейшло до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на підставі договору факторингу № 02-11/2022 від 02 листопада 2022 року.

Станом на дату подання позовної заяви заборгованість за договором позики відповідача перед позивачем складає 20 058,30 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 3 000 грн; заборгованість за відсотками 17 058,30 грн.

Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача у свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 20 058,30 грн та судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2025 року у цій справі позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором позики у розмірі 4 791,00 грн, з яких 3 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 1 791,00 грн заборгованість за процентами за користування кредитом.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному об?ємі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 23 квітня 2025 року дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

За положеннями частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Верховний Суд у своїх постановах зробив висновок про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

Зі змісту статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» вбачається, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Зазвичай такі правила є невід`ємною частиною кредитного договору, що прописується в самому договорі та без підтвердження про ознайомлення з такими, договір не буде укладено.

Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом за матеріалами справи встановлено, що 24 грудня 2021 року ТзОВ «Маніфою» (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали між собою договір позики № 3764138, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти (сума позики) у розмірі 3 000 грн (а. с. 26-30).

Договір позики укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача.

Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором.

Ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення договору від його імені, відповідачем суду надані не були.

Крім того з анкети клієнта вбачається, що ідентифікація також здійснювалась за допомогою BankID НБУ. Смс - повідомлення надходило на номер телефону, зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту. Доказів того, що вказаний номер не належить відповідачу матеріали справи не містять (а. с. 23).

Згідно з умовами договору позики мета отримання позики - придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 2.3.2 договору); сума позики 3 000 грн (п. 2.3.3 договору); строк позики - до 23 січня 2022 (30 днів) (п. 2.3.4 договору).

Відповідно до підпункту 2.4.2-4 договору середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований - 1,29350 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Середньоденний розмір процентів за користування позикою, базовий, фіксований - 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Базова процентна ставка за позикою, фіксована - 1,99000 % від суми позики за кожен день користування позикою (а. с. 26 зворот).

Судом також встановлено, що 24 грудня 2021 року ТзОВ «Маніфою» надало (перерахувало) ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3 000 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua-127072313, призначення платежу - зарахування 3 000 грн на карту НОМЕР_1 (лист за вих. № 2782_00 від 20 серпня 2024 року (а. с. 36).

Отже, 24 грудня 2021 року між позикодавцем ТзОВ «Маніфою» та позичальником ОСОБА_2 був укладений договір позики (а. с. 78-80).

02 листопада 2022 року між ТзОВ «Маніфою» та ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» був укладений договір факторингу № 02-11/2022 (а. с. 37-42), за умовами якого до фактора перейшло право вимоги за договором позики № 3764138 від 24 грудня 2021 року (а. с. 44).

Зазначений договір факторингу не був визнаний недійсним, а тому ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» має право грошової вимоги за договором позики до відповідача ОСОБА_2 .

За умовами договору позики сума позики складає 3 000 грн, позика надається строком на 30 днів до 23 січня 2022 року, середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований 1,393 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики. Базова процентна ставка за позикою 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики.

Відповідно до графіку обов`язкових платежів за договором позики заборгованість позичальника ОСОБА_2 за вказаним договором мала бути сплачена 23 січня 2022 року у розмірі 4 197 грн, з яких 3 000 грн позика, 1 197грн проценти за користування (а. с. 30 зворот, 31-32).

У визначений договором позики строк позичальник своє фінансове зобов`язання не виконала, у зв?язку з чим до застосування підлягає базова процентна ставка за позикою 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою.

Відповідно до частин 1, 3 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За положеннями частини 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Судом при цьому встановлено, що перед укладенням договору відповідач була ознайомлена з усіма їх умовами і погодилася укласти договір саме на таких умовах, про що свідчить її електронний підпис одноразовим ідентифікатором.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором позики від 24 грудня 2021 року за період з 24 грудня 2021 року по 02 листопада 2022 року заборгованість відповідача складає 20 058,30 грн, з яких 3 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 17 058,30 грн заборгованість за процентами (а. с. 34-35).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з позичальника ОСОБА_2 в користь позивача ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» суми основного боргу за договором у розмірі 3 000,00 грн та 1 791,00 грн процентів за користування кредитом з огляду на таке.

У постанові об`єднаної палати Касаційного Господарського Суду Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначено, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц зробила висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само, якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Таким чином, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки зроблені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

У своїй постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 зазначено, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до договору строк позики - період, протягом якого позика передається у власність позичальнику, визначений договором. Початковий строк позики визначається пунктом 2.3.4 договору. Разом з тим, строк позики може бути продовжено шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку укладення додаткової угоди щодо продовження строку позики за цим договором, проценти за користування позикою в період дії такої додаткової угоди нараховуються за спадною процентною ставкою (формула розрахунку якої визначена додатком № 1) на підставі фіксованого базового середньоденного розміру процентів за користування позикою (пункт 2.4.3); графік нарахувань визначається відповідною додатковою угодою.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 вчинила певні активні дії, які б об`єктивно свідчили б про її добру волю та бажання здійснити пролонгацію договору відповідно до пунктів 3.6 та 4.5.4. договору позики шляхом укладання додаткової угоди.

Отже, погоджений сторонами у договорі позики строк кредитування, складає в загальному 30 днів, а саме до 23 січня 2022 року.

Таким чином, з урахуванням положень підписаного сторонами договору позики строк кредитування закінчився 23 січня 2022 року, а отже зазначені ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» відсотки, нараховані поза межами строку кредитування, до стягнення не підлягають.

Поза межами такого строку кредитор вправі нараховувати штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання в порядку статті 625 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді