Єдиний унікальний номер судової справи 487/1714/25
Номер провадження 22-ц/812/722/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

21 квітня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Розніним Володимиром Андрійовичем, ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 21 березня 2025 року, під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про визнання неправомірним та скасування рішення,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про визнання неправомірним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 .

14 лютого 2025 року за наслідками технічної перевірки представниками відповідача об`єкта, що розташований у належному позивачу будинку, був складений Акт про порушення L2127 від 14 лютого 2025 року.

Відповідно до вказаного акту видом порушення зазначено: самовільне підключення електроустановок, струмоприймачів або електропроводки до електричної мережі, що не є власністю оператора системи, з порушенням схеми обліку, що неможливо виявити під час контрольного огляду засобу обліку, що передбачене підпунктом 7 пункту 8.4.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі ПРРЕЕ). В Акті про порушення зазначено, що комісія оператора системи з розгляду складеного акту про порушення буде проводити засідання 24 лютого 2025 року.

24 лютого 2025 року ОСОБА_1 з`явився на засідання комісії з розгляду Акту про порушення, однак йому повідомили, що засідання комісії вже відбулось кілька днів тому і йому необхідно чекати по пошті протокол.

28 лютого 2025 року позивач отримав поштове відправлення, яке містило копію протоколу №500 від 18 лютого 2025 року.

Позивач вважає, що вказане рішення відповідача, яке оформлено протоколом №500 від 18 лютого 2025 року, є неправомірним та підлягає скасуванню через ряд порушень, а саме:

в протоколі зазначено, що на засіданні комісії позивач був присутній, що не відповідає дійсності, оскільки його не повідомляли про засідання комісії від 18 лютого 2025 року, а відповідно до змісту Акту про порушення, таке засідання мало відбутися 24 лютого 2025 року;

в протоколі зазначено, що розрахунок обсягу та вартості необлікованої електричної енергії з посиланням на відповідні пункти глави 8.4 ПРРЕЕ та розрахункові документи для оплати необлікованої енергії додаються до протоколу, та розрахунок і рахунок буде направлено споживачу рекомендованим листом, але в конверті містився лише оскаржуваний протокол;

в оскаржуваному рішенні зазначено, що споживач відмовився від підпису. Але, оскільки позивач не був повідомлений про засідання комісії, яке відбулося 18 лютого 2025 року, то він не міг відмовитись від підписання цього протоколу;

в протоколі зазначено, що обсяг необлікованої електричної енергії склав 14 494 кВт.год, вартість необлікованої електричної енергії склала 160 534 грн. 73 коп. Проте, ані обсяг необлікованої електричної енергії, ані вартість необлікованої електричної енергії не обґрунтовані жодними показниками та розрахунками, та не підтверджені жодними належними документами.

Крім того, позивач, будучі пенсіонером та не маючи спеціального технічного або юридичного фаху, не міг висловити свої зауваження та претензії щодо дій та документів відповідача під час перевірки по факту виявленого порушення.

В свою чергу, зазначене в Акті порушення не підтверджене жодним належним доказом, а саме: не підтверджене, що такі підключення дійсно існують; не підтверджене, що підключення є саме самовільним; яка його схема; чи дійсно та які саме струмоприймачі та електроустановки були підключені.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати неправомірним та скасувати рішення Миколаївського району електричних мереж Акціонерного товариства «Миколаївобленерго», оформлене протоколом №500 від 18 лютого 2025 року, відносно ОСОБА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва суду від 21 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі положень п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що оскарження акту про порушення ПРРЕЕ так і оскарження дій комісії щодо розгляду зазначеного акту саме по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права позивача, а відтак не підлягає судовому розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Рознін В.А., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, районний суд безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі, пославшись на правові висновки Верховного Суду у постановах від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі №9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18. Так, постановляючи ухвалу, районний суд не врахував повністю усталену судову практику, відповідно до якої вимога про оскарження рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості, оформленого протоколом з розгляду акта про порушення ПРРЕЕ, має розглядатися судом як вимога про визнання повністю або частково недійсним акта постачальника електричної енергії.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином.

Зі змісту заяви представника позивача Розніна В.А. від 09 квітня 2025 року убачається, що останній просив розглянути справу без участі позивача та представника.

З урахуванням цих обставин та приписів ч.2 ст.372 ЦПК України суд розглянув справу без участі позивача та його представника.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пред`явлення позову це дія, яку вчиняє особа з метою захисту своїх прав, свобод чи інтересів (прав, свобод чи інтересів інших осіб) шляхом подання позовної зави до суду першої інстанції. Отже, пред`явлення позову є вольовим актом особи, спрямованим на захист своїх прав, свобод чи інтересів, який не залежить від прийняття судом щодо нього певного процесуального рішення - відкриття провадження у справі чи повернення позову.

Пред`являючи позов до суду, позивач визначає до відповідача матеріально-правову вимогу про поновлення порушеного права.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів і обґрунтованості позову обов`язком суду під час розгляду справи, проте не є оцінкою на стадії відкриття провадження.

За такого колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права.

До того ж слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц (провадження №14-503цс18), на яку посилається суд першої інстанції, зроблено висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому такі вимоги не підлягають розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Разом із тим у справі, яка переглядається апеляційним судом, предметом позову є визнання неправомірним та скасування рішення АТ «Миколаївобленерго», оформленого протоколом №500 від 18 лютого 2025 року, прийняте за результатами акту про порушення №L2127 від 14 лютого 2025 року, що не є тотожним із предметом позову у справі №522/12901/17-ц, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №910/17955/17 (провадження № 12-137гс19) зроблено висновок про те, що вимога про скасування рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки таке рішення комісії, оформлене протоколом з розгляду акта про порушення ПКЕЕ, безпосередньо впливає на права та обов`язки відповідного суб`єкта господарювання в контексті його відносин з електропередавальною організацією, встановлює обсяг і вартість недоврахованої електроенергії та створює загрозу припинення електропостачання відповідного споживача.

Дійшовши висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суд першої інстанції не врахував вищевказаний правовий висновок, та не звернув уваги на те, що вимога про оскарження рішення комісії електропередавальної організації про визначення обсягу недоврахованої електричної енергії та її вартості, оформленого протоколом з розгляду акта про порушення ПРРЕЕ, має розглядатися судом як вимога про визнання повністю або частково недійсним рішення постачальника електричної енергії. Тому висновок суду про те, що ця справа не підлягає судовому розгляду є помилковим.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду є помилковою, оскільки не відповідає вимогам п.1 ч.1. ст.186 ЦПК України, а тому погоджується з доводами апеляційної скарги про її скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 березня 2025 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції на підставі положень ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Розніним Володимиром Андрійовичем, задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва суду від 21 березня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 22 квітня 2025 року