Справа № 729/1370/24
2/729/32/25 р.

Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
11 квітня 2025 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:
судді Демченко Л.М.,
за участю секретарів Величко К.Р., Шлапак Н.А., Шолудько Ю.М.,
представника позивачки ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бобровиця в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області про визначення місця проживання дитини,
Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.08.2018 між нею та відповідачем був укладений шлюб, із заявою про розірвання якого вона звернулася до суду. З відповідачем мають спільну дитину, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею в АДРЕСА_1 . Вони не змогли досягти згоди щодо місця проживання доньки, тому вважає за можливе вирішити дане питання шляхом звернення до суду з вищезазначеним позовом, з метою уникнення в подальшому будь-яких спірних питань між ними. У зв`язку з викладеним, просить визначити місце проживання спільної доньки, ОСОБА_5 разом з нею та стягнути з відповідача судовий збір.
В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Позивачка додатково пояснила, що з червня 2024 року їх спільна малолітня дочка постійно проживає разом з нею в АДРЕСА_1 . Відповідач не заперечував, щодо проживання дитини разом з нею. Він приймає участь в її вихованні, проводить з нею вихідні дні з п`ятниці по неділю за його місцем проживання в м. Бобровиця. Після спілкування повертає їй дитину вчасно, допомагає матеріально, однак з вказаним позовом звернулась до суду, оскільки відповідач по телефону погрожує забрати до себе дитину без її згоди, ображає нецензурними словами і вона хвилюється за безпеку дитини, але до правоохоронних органів щодо його неналежної поведінки не зверталась, щоб не дискредитувати його як педагога.
Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Відповідач додатково пояснив, що він не розуміє, чому з вказаним позовом звернулась позивачка, оскільки він не заперечував і не заперечує на даний час, щоб дитина проживала разом з матір`ю в с. Піски, а тому і не визнає позовні вимоги. Так як позивачка відмовлялась надавати йому дитину для спілкування у вихідні дні, він звернуся до органу опіки та піклування та рішенням виконавчого комітету Бобровицької міської ради від 30 серпня 2024 року йому надана можливість спілкуватись з дитиною у вихідні дні. Він приймає участь у її вихованні, забирає до себе на вихідні, вони чудово проводять час і він вчасно повертає дитину матері. Допомагає їм матеріально. Жодних дій, на які посилається позивачка у своїх поясненнях, він не вчиняв. Працює вчителем, за місцем роботи характеризуються позитивно, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Представник третьої особи у судовому засіданні просив ухвалити рішення у справі в найкращих інтересах дитини.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідач скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву (а.с. 47).
Позивачка також скористалась своїм правом подавши відповідь на відзив. ( а.с. 73-77).
Третя особа не подала пояснень на позовну заяву.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до такого висновку.
Судом встановлено, що з 28.08.2018 сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому у Бобровицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), який розірваний згідно рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 13.08.2024 (а.с.12, 47)
Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина донькаОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).
Згідно довідки Бобровицького закладу дошкільної освіти «Барвінок» ОСОБА_5 відвідувала дошкільний заклад з 11.09.2023 по 28.06.2024, батько активно брав участь у вихованні своєї доньки, постійно цікавився станом дитини (спілкуванням з однолітками, участь у навчально-виховному процесі) (а.с. 48).
В довідці Пісківського закладу дошкільної освіти «Пролісок» зазначено, що ОСОБА_5 відвідує даний заклад з 02.09.2024. Характеризує дитину з позитивної сторони та вказує що мама приділяє достатньо уваги всебічному розвитку доньки (а.с. 78).
Згідно довідки ТОВ «Фора» позивачка з 28.02.2024 працює на посаді продавця продовольчих товарів (а.с.80).
Відповідач працює на посаді вчителя географії та біології у Бобровицькому ліцеї Бобровицької міської ради з 09.09.2020 та за місцем роботи характеризується з позитивної сторони (а.с. 49).
Рішенням виконавчого комітету Бобровицької міської ради Чернігівської області №349 від 30.08.2024 визначений спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні дитини та встановлений порядок його спілкування із донькою ОСОБА_5 , яка проживає спільно з матір`ю ОСОБА_1 в с. Піски Ніжинського району Чернігівської області: через вихідні дні місяця (1, 3) з 17 год. 00 хв. п`ятниці до 17 год. 00 хв. неділі за місцем проживання батька дитини. Інші дні, в тому числі святкові, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини. У разі виникнення непорозумінь та спорів між батьками в питаннях участі у вихованні, проведенні зустрічей батька з дитиною, а також невиконання зазначеного рішення, один із батьків має право звернення до суду для вирішення спірних питань (а.с.50).

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч.5,6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування Бобровицької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини № 479 від 23 грудня 2024 року орган опіки та піклування вважає за доцільне рекомендувати визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 87-88).

Судом встановлено, що висновок органу опіки та піклування обґрунтований тим, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю в АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації матері.

Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Суд дослідивши та оцінивши висновок органу опіки та піклування, вважає, що зазначений висновок є недостатньо обґрунтованим доказом у справі, оскільки в ньому підтвердженні тільки належні умови проживання дитини з матір`ю. Крім того, у ньому не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси малолітньої дитини враховано.

Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, який вважав за доцільне рекомендувати визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 .

Крім цього слід зазначити, що представник органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснила, що батько дитини на засіданні виконавчого комітету погоджувався з тим, що дитина проживає разом з матір`ю, а він, відповідно до рішення виконавчого комітету Бобровицької міської ради від 30.08.2024, приймає участь у вихованні та спілкування з донькою у вихідні дні, які встановлені вказаним рішенням.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з приписами ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

За змістом ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, судом встановлено, що на час звернення до суду та під час судового розгляду за домовленістю батьків між собою дитина проживає з позивачкою з червня 2024 року за її місцем реєстрації.

Відповідач під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи суду свою позицію тим, що він не заперечував щоб дитина проживала разом з матір`ю, тобто вони фактично дійшли згоди про визначення місця проживання спільної малолітньої дитини і дане місце проживання ним не оспорюється. Він не може зрозуміти вищевказані позовні вимоги позивачки до нього, адже дитина постійно проживає разом з нею, а тому він і не визнає позов.

Отже, вищевстановлені судом обставини свідчать про те, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому суд вважає, що задоволення матеріально-правової вимоги позивачки за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачкою наслідків, остання не довела, що її права порушені, не визнані або оспорюються відповідачем.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від 15січня 2025 року у справі № 755/15383/23.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області про визначення місця проживання дитини.

Керуючись ст. ст. ст. ст. 2, 3,4, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273,354 ЦПК України, ст. ст.15, 16 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 161 СК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Найменування сторін: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ); відповідач ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_2 ); третя особа - Служба у справах дітей Бобровицької міської ради Чернігівської області (17400, вул.Незалежності, 46, м.Бобровиця, Чернігівська область, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 квітня 2025 року.

Суддя Л.М.Демченко