ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/602/23 Головуючий суддя І інстанції Ульяніч І. В.
Провадження № 22-ц/818/114/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: купівлі-продажу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року в складі судді Музиченко В.О. по цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Петриченко Ольга Олександрівна,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним пункт 17 договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10.10.2019 року між ТОВ «Компанія з управліннями активами «Інвестиційні проекти» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О., та зареєстрований в реєстрі за № 7817, та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1073,60 грн.

Позов мотивовано тим, що з 24.07.2013 року по 10.10.2022 року позивач перебував з відповідачкою у шлюбі. За час шлюбу за спільні кошти ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2019 р., зареєстрованого в реєстрі за №7817, була придбана однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що квартира була придбана в особисту приватну власність відповідача, на підставі умов Шлюбного договору. Відповідно до пункту 17 договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2019 р. №7817, зазначено таке: Мною, покупцем, вказана вище квартира, набувається в особисту приватну власність, що підтверджується Шлюбним договором, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Орловською В.Г. 10.05.2017 року за реєстровим №1085».

Отже, в договорі купівлі-продажу квартири є посилання на Шлюбний договір, укладений між позивачем та відповідачем, як на підставу вважати придбану квартиру об`єктом особистої приватної власності відповідача.

Однак, позивач не вважає, що вказаний об`єкт нерухомого майна, відповідно до діючого законодавства України та, враховуючи умови шлюбного договору, є особистою власністю відповідача.

Відповідно до п 1.2. Шлюбного договору, майно нажите подружжям під час шлюбу, є особистою власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно. Ця умова договору є такою, що регулює правовий режим власності подружжя щодо майна, яке вже було набуте подружжям (Позивачем та Відповідачем), станом на день укладання Шлюбного договору. Що ж стосується майна, яке було нажите сторонами, як подружжям після укладення Шлюбного договору, це питання не врегульоване Шлюбним договором, а тому умови шлюбного договору не можуть розповсюджуватися на майно, придбане сторонами, як подружжям після укладення Шлюбного договору, тобто після 10.05.2017 року, в тому числі і за вищезазначеним договором купівлі-продажу квартири.

Умова договору купівлі -продажу квартири від 10.10.2019 р. №7817, викладена в п.17, не відповідає дійсності, так як в шлюбному договорі (п. 1.2.) не міститься доказів того, що кошти, які були витрачені на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , були особистою власністю відповідачки.

Зокрема, Шлюбний договір не містить умов, в яких обома сторонами визнавався би факт існування суми грошових коштів в розмірі 224 560,00 грн. в особистій власності відповідачки ОСОБА_2 та, що саме ці кошти будуть витрачені на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що нотаріусом не було встановлено належним чином обставини, яка б вказувала на те, що ОСОБА_2 набувала майно за кошти, які належали їй особисто та, у зв`язку із тим, що позивач, як другий з подружжя згоди на таке придбання майна не надавав, умова договору купівлі-продажу квартири щодо набуття вказаного майна в особисту приватну власність відповідачкою є незаконною і договір купівлі-продажу, в цій частині, підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції свої висновки мотивував наступним.

Відповідно до п. 4.4. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Враховуючи наведене, та те, що Договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2019 року, зокрема відомості в п. 17, були внесені на підставі Шлюбного договору від 10.05.2017 року, що був узгоджений та укладений між сторонами, який не оспорювався та не визнавався недійсним, суд вважає, що підстав для визнання п. 17 Договору купівлі-продажу квартири не має, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, то зазначене клопотання не підлягає задоволенню, враховуючи положення п. 12, 19 Перехідних положень ЦК України, та подачу позову в межах строків позовної давності.

Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позов в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що до спірних правовідносин застосовується порядок визначення режиму власності майна та правила укладення правочинів особами, які перебувають у шлюбі, встановлений у порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, а не шлюбний договір, як на те вказує суд першої інстанції, з огляду на те, що сторони у шлюбному договорі не відступили від положень актів цивільного законодавства і врегулювали свої відносини на власний розсуд в цьому питанні не вважали за необхідне.

Судом першої інстанції в основу рішення покладено лише факт укладення шлюбного договору, однак не зазначено в якому саме пункті шлюбного договору визначено підстави для укладання правочину щодо розпорядження майном (витрачання коштів на придбання квартири) одним із подружжя без згоди другого.

Вважає, що залишається незрозумілим, керуючись якими умовами шлюбного договору чи іншими обставинами/ доказами, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт укладання шлюбного договору між позивачем та відповідачем є підставою для того, що вважати придбану квартиру особистою власністю саме відповідача, а не позивача.

Вказує, що умова договору купівлі-продажу квартири, викладена в пункті 17 є такою, що суперечить акту цивільного законодавства України, а саме нормі, що міститься в п.4.4 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 в зв`язку із чим договір купівлі-продажу квартири в цій частині підлягає визнанню недійсним.

Суд під час ухвалення оскаржуваного рішення визнав встановленим факт врегулювання сторонами спірних правовідносин шлюбним договором, однак обставини не доведені матеріалами справи і змістом оскаржуваного рішення.

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи полягає у тому, що сам лише факт наявності укладеного шлюбного договору між сторонами спору без встановлення його змісті наявних умов, які б звільняли сторони від дотримання законодавчо встановлених норм щодо укладення правочинів, пов`язаних із розпорядженням майном, нажитим під час шлюбу, не є підставою для незастосування до таких правочинів положень цивільного та сімейного права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, а зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 627,628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є укладення ними шлюбного договору.

Статтею 9 СК України визначено загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам Сімейного кодексу України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Із наведеного слідує, що до правового регулювання шлюбного договору, як різновиду правочину, повинні застосовуватися, у тому числі, загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глави 52, 53 щодо загальних положень про договір.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

У статтях 92-103 СК України визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки та можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків (ч. ч. 1 і 2ст. 93 СК України).

У частинах четвертій та п`ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Статтею 97 СК України передбачено право подружжя визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права, зокрема ч. 2 цієї статті вказує, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

У статті 60 СК України передбачена презумпція спільної власності майна подружжя: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна норма права міститься у ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24.07.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 . Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10.10.2022 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили.

Сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10 травня 2017 року був укладений Шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г., зареєстрований в Реєстрі за №1085.

Відповідно до пункту 1.2. Шлюбного договору передбачено, що майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстровано рухоме або нерухоме майно.

Згідно п. 1.3 Шлюбного договору до особистої власності кожного подружжя також відносяться доходи кожного з подружжя від трудової діяльності, підприємницької діяльності, одержаних ними пенсій, премій, гонорарів та інших грошових виплат.

В судовому засіданні встановлено, що зазначений Шлюбний договір сторонами не оскаржувався, недійсним не визнавався.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Так, частина друга статті 97 СК України дає можливість сторонам домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

У ст. 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 СК України.

Тобто сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (ст. 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності.

Сторони можуть включити до шлюбного договору умову, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно). В цьому випадку йдеться про зміну правового режиму майна, а не про його передачу у власність, що заборонено ч. 5 ст. 93 СК України.

10.10.2019 року відповідач ОСОБА_2 придбала у ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти» однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 10.10.2019 р., посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О.

Відповідно до п.3 зазначеного Договору, продаж здійснено за 224560,00 грн.

Відповідно до п.17 Договору, зазначено, що "мною, Покупцем вказана вище квартира набувається у особисту приватну власність, за кошти, що є моєю особистою приватною власністю, що підтверджується Шлюбним договором, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Орловською В.Г. 10.05.2017 року за реєстровим №1085. "

Згідно до норми ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3).

У статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 13, 5, 6ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 4.4.Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Суд першої інстанції встановивши, що договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2019 року, зокрема відомості в п. 17, були внесені на підставі Шлюбного договору від 10.05.2017 року, що був узгоджений та укладений між сторонами, а також, що зазначений шлюбний договір не оспорювався та не визнавався недійсним, з урахуванням неспростованої презумпції правомірності правочину дійшов до обґрунтованого і законного висновку, що підстав для визнання п. 17 Договору купівлі-продажу квартири не має. Покликання у доводах скарги на порушення згаданого п. 4.4. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є безпідставним, оскільки відповідно до умов шлюбного договору при укладенні договору купівлі-продажу у приватну власність відповідачки згоди позивача іншого подружжя не потрібно.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді - Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук