Єдиний унікальний номер судової справи: 488/3620/24
Номер провадження 22-ц/812/600/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шипярд»

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді - Щеглової Я.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» (надалі - ТОВ «Паллада Шип`я рд») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків виплати та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Родіонова В.Є. звернулась до суду з позовом до ТОВ «Паллада Шип`ярд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, компенсації втрати доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушення строків виплати та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що у період з 06 липня 2015 року до 19 листопада 2021 року займала посаду бухгалтера, у тому числі, з 01 жовтня 2018 року провідного бухгалтера на Херсонському державному заводі «Паллада», який в подальшому реорганізовано в ТОВ «Паллада Шип`ярд».

На підставі її заяви від 19 липня 2021 року за наказом ТОВ «Паллада Шип`ярд» від 19 листопада 2021 року № 254/К її було звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням працедавцем законодавства про працю та умов колективного договору.

На день звільнення заборгованість по заробітній платі підприємства за липень-листопад 2021 року складала 112 019,35 грн, яка під час звільнення відповідачем не була виплачена.

Розрахунок по виплаті заборгованості із заробітної плати відповідачем здійснено лише 30 липня 2024 року. Позивачка зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

З 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2024, у той же день м. Херсон було окуповано. Позивач не встигла і не змогла виїхати з Херсону, оскільки у зв`язку із невиплатою заробітної плати, станом на день окупації залишилась без засобів проживання.

11 листопада 2022 м. Херсон було деокуповано. Після деокупації позивач проходила період реабілітації. Однак, у зв`язку із початком сильних артилерійських та ракетних обстрілів, особливо району проживання позивача «Острів», в грудні 2022 року позивач виїхала на територію м. Миколаєва та стала на облік як ВПО за адресою: м. Миколаїв, вул. Приозерна, 87, корп. 1 (Корабельний район).

Відповідач утримував її заробітну плату протягом трьох років, тому перебуваючи в окупації, позивач залишилась без коштів для існування, не змогла виїхати з окупації, оскільки не мала грошових коштів для оплати такого виїзду. Проходила довгу психологічну реабілітацію. Отже отримала душевні страждання з приводу свого існування, відсутності грошей та неможливості виїхати через відсутність коштів.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку під час звільнення у розмірі 87 903,90 грн, - компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 45 558,51 грн та 15 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 8 000 грн витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Паллада Шип`ярд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку при звільненні у розмірі 87 903,90 грн, компенсацію втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 45 558,51 грн. Виплати проводити з відрахуванням (утриманням) податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. Стягнуто з ТОВ «Паллада Шип`ярд» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. та 8000 грн судових витрат, понесених на правову допомогу та 1 937,92 грн судового збору на користь держави.

Рішення суду мотивовано тим, що факт порушення прав позивача у сфері трудових відносин встановлено судом. Доведеним є факт, що на день звільнення ОСОБА_1 , 19 листопада 2021 року, відповідач мав заборгованість з виплати заробітної плати за період з липня до листопада 2021 року та не здійснив з позивачем розрахунок при звільненні, а виплатив належні позивачу кошти лише 30 липня 2024 року - майже через три роки після звільнення.

За таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення у розмірі 87 903,90 грн та на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» 45 558,51 грн розмір компенсації втрати частини доходів/заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Задовольняючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у сумі 15 000 грн, суд виходив із засад справедливості та розумності судового розгляду та вважав, що саме така сума буде справедливою та достатньою з огляду на всі обставини справи. Стягнувши з відповідача на користь позивачки 8 000 грн. витрат на правову допомогу суд, враховуючи положення ст. 137 ЦПК України дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір правової допомоги є співмірним з розміром заявлених вимог та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2025 року заяву ТОВ «Паллада Шип`ярд» про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ТОВ «Паллада Шип`ярд» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що деякі висновки суду ґрунтуються на неповному з`ясуванні обставин справи у зв`язку не дослідженням доказів, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано те, що 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

У відповідності п.3 до ст. 10 вказаного Закону Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Загальновідомим фактом, що не потребує доказування відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України, та визнаний обома сторонами у цій справі, є той факт, що з 01 березня 2022 року до 11 листопада 2022 року місто Херсон, яке є місцезнаходженням відповідача як юридичної особи та місцем роботи позивача у період перебування з відповідачем у трудових відносинах, було окуповане військами рф. Після деокупації це місто згідно із Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022року №309 із наступними змінами, з 11.11.2022року по 01.05.2023 року віднесено до території можливих бойових дій, а з 01 травня 2023 року Херсонська міська територіальна громада віднесена до території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. За такого, вважає, що ТОВ «Паллада Шип`ярд» як роботодавець може бути звільнено від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці. Що стосується моральної шкоди, то відповідач вважає, що такі витрати в повному обсязі повиненна понести країна-агресор відповідно до ст. 15 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Також зазначає, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн не відповідає критеріям реальності, співмірності та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Родіонова В.Є. просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що на підставі наказу від 30 червня 2015 року №78/К ОСОБА_1 було прийнято на посаду бухгалтера Херсонського державного заводу «Паллада» (а.с.16).

В подальшому ОСОБА_1 було присвоєно кваліфікацію провідного бухгалтера (наказ від 01 жовтня 2018 року №167/К ).

Наказом від 19 листопада 2021 року № 254/К ОСОБА_1 звільнено з посади провідного бухгалтера (з обліку касових операцій та розрахунків з працівниками) з 19 листопада 2021 року за власним бажанням внаслідок невиконання працедавцем законодавства про працю та умов трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 12).

Станом на 22 листопада 2021 року розмір нарахованої та невиплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за період з липня по листопад 2021 року складав 112 019,35 грн, що підтверджується довідкою Херсонського державного заводу «Паллада» від 25 листопада 2021 року №237 (а.с.12).

З 25 травня 2022 року правонаступником Херсонського державного заводу «Паллада» зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» (а.с.8-9).

30 липня 2024 року на банківську картку/рахунок ОСОБА_1 відкриту в АТ КБ «Приватбанк» зараховано 112 164,33 грн від ТОВ «Паллада Шип`ярд» як сплата заборгованості по заробітній платі за грудень 2022 року (а.с.11).

Отже наведене вище свідчить про те, що на день звільнення з ОСОБА_1 не було здійснено повного розрахунку, зокрема, заборгованості по заробітній платі, виплата якої проведена лише 30 липня 2024 року.

Задовольняючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходив з наявності підстав для покладення обов`язку щодо сплати середнього заробітку за шість місяців, оскільки на день звільнення ОСОБА_1 , з нею не було проведено повного розрахунку.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Строки виплати заробітної плати визначені статтею 115 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

При цьому, за змістом статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед працівником має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). Згідно з пунктом 1 Порядку №100 цей нормативний акт застосовується, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

У пункті 2 Порядку № 100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

У справі, що переглядається, позивачку позбавлено права на отримання заробітної плати при звільненні, як того передбачають положення ст. 116 КЗпП України.

У цьому випадку подією, з якою пов`язана виплата за затримку виплати всіх сум, є день звільнення позивачки, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.

Колегія суддів при здійсненні розрахунку відмічає, що останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача є жовтень 2021 року, в якому було 20 робочих днів, і за який її було нараховано 15 869,80 грн, та вересень 2021 року, в якому було 22 робочих днів, і за який нараховано 14 129,19 грн. (а.с. 14).

Отже, середньоденна заробітна плата позивачки становить 714,26 грн (15 869,80 грн + 14 129,19 грн) : 42 робочих дні.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19 листопада 2021 року по 19 травня 2022 року включно становить 99 282,14 грн (714,24 грн х 139 робочих днів).

Разом з тим, за змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Враховуючи межі позовних вимог, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача на користь позивачки 87 903,90 грн.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Паллада Шип`ярд» про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків у розмірі 45 558,51 грн суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Звертаючись до суду з такими вимогами, позивачка вважала, що має право на таку компенсацію через невчасну виплату їй заробітної плати вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки її виплати.

Так, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України.

Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 760/18090/20 (провадження № 61-19211св21).

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (стаття 34 Закону України «Про оплату праці»).

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (частина друга статті 2 цього Закону).

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час звільнення позивачки, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20).

А тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19).

Отже, виплати з компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 45 558,51 грн не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на наведене суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивачки про стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків виплати.

Що стосується висновку суду першої інстанції про стягнення з ТОВ «Паллада Шип`ярд» на користь ОСОБА_2 15 000 грн в рахунок відшкодування шкоди, колегія виходить з наступного.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 344/1861/18).

Судом встановлено, що відповідачем порушено права позивачки у зв`язку з невиплатою заробітної плати під час звільнення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди з а своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria», № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року).

У позові ОСОБА_1 зазначала, що невиплата заробітної плати та не проведений з нею повний розрахунок при звільненні позбавили її можливості на належні умови життя, а відтак суд вважав за необхідне стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн,

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції враховує, що роботодавець неодноразово порушував трудове законодавство стосовно позивачки в частині своєчасної виплати заробітної плати, а також невиплати всіх належних сум на час звільнення, що це безперечно спричинило моральних страждань,психологічний стрес та переживання щодо фінансових можливостей для реалізації життєво-необхідних планів вважає, що стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 10 000 грн є достатнім для розумного задоволення потреб особи і не призведе до її безпідставного збагачення.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу то колегія суддів виходить з наступного.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

У свої апеляційній скарзі відповідач заперечував щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачкою посилаючись на їх неспівмірність та не відповідає критеріям відповідальності.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивачки адвокат Родіонова В.Є. надала до суду свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія МК №620 від 14 квітня 2023 року, договір про надання правової (правничої допомоги) від 14 серпня 2024 року.

Пунктом 3.1. вказаного договору передбачено, що гонорар адвоката складає 8000 грн та оплачується у розмірі 50% - 4000 грн до моменту подачі позову до суду, а інші 50% (4000 грн) - протягом трьох банківських днів з моменту винесення судового рішення судом першої інстанції.

Згідно платіжної інструкції № 0.0. від 17 серпня 2024 року ОСОБА_1 здійснено оплату 4000 грн в якості передоплати за адвокатську послугу адвокату Родіоновій Є.В.

За такого, перевіривши обґрунтованість клопотання про розподіл зазначених витрат, додані документи, колегія суддів вважає, що розмір заявлених представником позивача - витрат на професійну (правничу) допомогу у сумі 8000 грн не відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг та критерію розумності їхнього розміру, пропорційності задоволенню вимог, а відтак колегія вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 4000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом до спірних правовідносин не було застосовано п. 3 ст. 10 та ст. 15 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не заслуговують на увагу, оскільки порушення трудових прав позивачки сталося 19 листопада 2021 року, тобто до набрання чинності вказаного Закону - 24 березня 2022 року.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволені позову в повному обсязі.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.1, ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 87 903,90 грн з відрахуванням (утриманням) податків та обов`язкових платежів, 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача на 34,14%, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Паллада Шип`ярд» підлягає стягненню 1 042,97 грн (3 054,99 грн х 34,14%) судового збору за розгляд справи в суді апеляційній інстанції. Відповідно, оскільки позов задоволено на 65,86%, з ТОВ «Паллада Шип`ярд» на користь держави підлягає стягненню 1 605,57 грн (797,70 грн + 807,87 грн) судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» - задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушення строків виплати та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 87 903,90 грн з відрахуванням (утриманням) податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» на користь ОСОБА_1 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» на користь держави 1 605,57 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Паллада Шип`ярд» 1 042,97 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 18 квітня 2025 року.