ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/6449/24

провадження № 22-ц/4809/764/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровський олійноекстрактний завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Боруш Андрій Олександрович, на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Кулінка Л. Д.) від 10.02.2025,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

12.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини віком до 18 років, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимогу заявника обґрунтовано тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився їх син- ОСОБА_3 .

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 29.01.2020, яке набрало законної сили 02.03.2020, цей шлюб розірвано.

З 2016 року дитина безперервно та постійно проживає разом зі заявником за адресою: АДРЕСА_1 . З того часу ОСОБА_1 одноособово та самостійно виховує сина без участі матері - ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Придніпровський олійноекстракційний завод». Він вважає, що на нього поширюються усі законодавчі гарантії, які передбачені трудовим законодавством для батьків, які самостійно виховують дітей без участі матерів, зокрема право на додаткову оплачувану відпустку згідно зі ст. 186-1 КЗпП України тощо.

Заявник звернувся до підприємства із заявою про надання додаткової соціальної відпустки як одинокому батьку, але листом від 17.05.2024 № 194-12 ТОВ «Придніпровський олійноекстракційний завод» повідомлено, що відпустка тривалістю 10 календарних днів як батькові, що сам виховує неповнолітню дитину, буде йому надана після пред`явлення підтверджуючих документів про статус батька, що самостійно виховує дитину, а в наданні соціальної відпустки відмовлено.

Встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 має для заявника юридичне значення, оскільки надасть йому змогу скористатись додатковими правами та гарантіями, визначеними чинним законодавством України про працю.

2.Короткий зміст судового рішення

Кіровський районний суд м. Кіровограда ухвалою від 10.02.2025 заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_4 , Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Придніпровський олійноекстракційний завод», про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, залишив без розгляду.

Суд дійшов висновку, що факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованої особи - матері дитини щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Боруш Андрій Олександрович, звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Кіровський районний суд м. Кіровограда від 10.02.2025 у справі № 404/6449/24, просить скасувати її, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апелянт вказав, що він оскаржує ухвалу суду з підстав невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Він наголосив на тому, що метою звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина є необхідним для реалізації заявником права на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 днів, передбачену ст. 182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України «Про відпустки».

Суд першої інстанції, залишаючи заяву без розгляду, помилково застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі № 201/5972/22, оскільки обставини цих справ відрізняються, зокрема в частині мети звернення заявників до суду, а також наявністю/відсутністю між батьками дитини договору.

На відміну від справи № 201/5972/22, у справі № 404/6449/24 спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , як і договір щодо участі матері у вихованні сина, відсутні.

Хоча в основу оскаржуваної ухвали суду першої інстанції покладено правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, суд ухвалив оскаржуване судове рішення лише 10.02.2025 без обговорення з учасниками справи питання про можливе залишення заяви без розгляду та після переходу до стадії ухвалення судового рішення.

4.Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

5.Короткий зміст пояснень учасників справи у судовому засіданні 17.04.2025

Усі учасники повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи.

Заявник у справі ОСОБА_1 особисто у судове засідання не зёявився. А його представник - адвокат Боруш А. О. підтримав апеляційну скаргу, надав усні пояснення стосовно викладених у ній аргументів та вимог заявника. Крім того, до початку судового засідання надійшли його письмові поясненя.

Заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися.

Від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності в якій вона також підтвердила, що вихованням і утриманням їх із заявником сина займається батько дитини.

Від ТОВ «Придніпровський олійноекстрактний завод» до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника цієї юридичної особи.

Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради не повідомило суд про причини неявки його представника.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

6.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.06.2010, виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а. с. 15).

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 29.01.2020 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано (а. с. 16 - 17).

ОСОБА_4 внаслідок укладення нового шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 23.04.2024 (а. с. 61).

Місце реєстрації неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 підтверджується довідкою квартального комітету № 12 Фортченого району міста Кропивницького від 25.01.2023 та іншими письмовими доказами у справі (а. с. 18 - 22) та показаннями допитаних у судів свідків.

17.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Придніпровський олійноекстракційний завод» із заявою про надання додаткової оплачуваної відпустки тривалістю десть календарних днів, як батько, що сам виховує неповнолітню дитину на яку отримав відповідь, що така відпустка буде надана йому після пред`явлення підтверджуючих документів про статус батька, що сам виховує дитину (а. с. 23), а 08.11.2024 роботодавець листом повідомив заявника, що для надання йому додаткової оплачуваної відпустки відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» він має надати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, яке набрало законної сили (а. с. 85)

7.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела

Згідно з ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи немайнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (ч. 6 ст. 294 ЦПК України).

Орієнтовний перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені судом в порядку окремого провадження, наведено у ч. 1 ст. 315 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

-факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

-встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;

-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Суд відмовляє у відкритті провадження, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, місцевий суд залишив без розгляду заяву про встановлення фату одноосібного виховання і утримання заявником дитини так, як вбачав наявність спору про право. Суд вказав, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.

Такого висновку суд дійшов з огляду на зміст вимоги заявника, норми СК України, ЦПК України та висновок Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 щодо їх застосування.

Велика Палата Верховного Суду у згаданій місцевим судом постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок:

«81. У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

82. Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

83. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч. 4, 5 ст. 19 СК України).

84. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

85. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини».

Тож, за змістом мотивувальної частни оскаржуваної ухвали суду першої інстанції на його переконання факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки завжди існує спір про право.

Проте з таким висновком не можна погодитися.

Так, наприклад, 19.03.2025 Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою повернула справу № 127/3622/24 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, вказавши, що висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 ґрунтувались на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09.12.2022), на які не поширювались положення Закону № 3633-IX, який набрав чинності 18.05.2024 та яким статтю 26 Закону № 2232-ХІІ викладено в новій редакції.

Велика Палата Верховного Суду також вказала, що наведений нею у постанові підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини як юридичного факту був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 726/2166/19 та від 13.07.2023 у справі № 922/5158/21).

За висновками Великої Палати Верховного Суду, обґрунтування колегією суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду необхідності уточнення висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 в справі № 201/5972/22, не знайшло свого підтвердження, оскільки висновки, від яких пропонується відступити шляхом їх уточнення, Велика Палата Верховного Суду сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Законом № 3633-IX, а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі.

В іншій справі № 754/2736/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув заяву ОСОБА_1, заінтересована особа - Служба у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області, про встановлення факту самостійного виховання та догляду малолітньої дитини дійшов висновку, що факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини одним з батьків у разі смерті іншого презюмується, у зв`язку з чим не потребує підтвердження рішенням суду.

Таким чином, не в усіх випадках звернення особи до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини така справа не можуть бути розглянуті в порядку окремого провадження через існування спору про право.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку № 404/6449/24, суд першої інстанції ретельно не проаналізував обставини справи, склад учасників справи, їх ставлення до заяви, не звернув увагу на заявлену мету звернення до суду.

З урахуванням наданих заявником доказів, які досліджував суд, а також приймаючи до уваги те, що його мета звернення до суду - реалізація трудових прав, як одинокого батька, висновок місцевого суду про наявність спору про право між заявником та ОСОБА_2 є необґрунтованим.

ЦПК України не містить визначення «спір про право», який згідно з ч. 4 ст. 315 ЦПК України є підставою для відмови судом у відкритті провадження у справі.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.09.2022 у справі № 139/122/14-ц вказано: «під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.01.2023 в справі № 198/99/15-ц вказано: «Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом».

Узагальнюючи, можна вважати, що у процесуальному аспекті «спір про право» - це формально визначений юридичний конфлікт (спір) між суб`єктами цивільного права (учасниками цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин), що виник за фактом порушення, оспорювання або невизнання суб`єктивних прав чи обов`язків (наявності, змісту, обсягу, належності) однією стороною цивільних правовідносин іншою, що потребує врегулювання самими, зокрема вирішення судом.

Спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків, неможливістю їх здійснення без усунення перешкод, зокрема в судовому порядку.

Спір про право передбачає конфлікт у правах щонайменше двох конкретних суб`єктів - сторін спору.

Матеріали справи не містять доказів спору між заявником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо стану виконання нею батьківських обов`язків стосовно їх спільної дитини.

Примітно, що питання вини у цій справі не піднімалося, а тому не є предметом дослідження судом.

При цьому факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом не лише, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними батьківських обов`язків, а й в інших випадках.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини з метою реалізації гарантованих трудовим законодавством прав та додаткових гарантій, які встановлені для працюючих одиноких матерів та батьків.

Зокрема, згідно зі ст. 182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України «Про відпустки» одинокій матері, батьку дитини надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.

Таким чином, заявник вважає, що він є «одиноким батьком» у розумінні законодавства.

За змістом п. 5 ч. 14 ст. 10 Закону України «Про відпустки» одинокою матір`ю (батьком) є та (той), хто виховують дитину без батька (матері).

Відповідно до статей 18-1 - 18-3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 у справі № 299/2388/16-ц зазначив, що основним критерієм при визначенні статусу одинокої матері є виховання та утримання дитини без участі батька. Отже, для підтвердження права на зазначену пільгу в цьому випадку позивачем має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений у встановленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі одного з батьків у вихованні дитини.

Загалом Верховний Суд в своїх постановах у справах із трудових правовідносин неодноразово зазначав, що одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама (постанови від 17.12.2024 у справі № 285/136/23, від 18.12.2024 у справі № 676/3150/23). Одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Одинока матір - це жінка, яка виховує і утримує дитину сама (постанова Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 127/15014/20).

У постанові Верховного Суду від 26.08.2021 у справі № 591/1371/19 зазначено, що «оскільки п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання (сплати аліментів) значення не має». Схожий висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 та від 09.11.2022 у справі № 127/15014/20.

У п. 50 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.06.2018 у справі № 822/2446/18 про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді сформульовано висновок: «Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини».

Отже, висновки про те, хто є «одинокою матір`ю» або «одиноким батьком» суди різних юрисдикцій та різних інстанцій робили у справах при безпосередньому вирішенні трудових спорів на підставі різних доказів.

Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду неодноразово висновував у своїх постановах про можливість звернення одинокої матері (батька) до компетентних органів за нарахуванням соціальної допомоги (постанова від 18.04.2022 у справі № 320/11614/20) та (або) до роботодавця про надання соціальної додаткової відпустки як одинокій матері (батьку) чи про виплату компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки (постанова від 13.08.2022 у справі № 808/610/18).

Такі ж по суті висновки викладено і в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України від 01.06.2017, 01.11.2017 у справі № 658/4102/14-ц.

З огляду на мету встановлення юридичного факту, яку вказав ОСОБА_1 при зверненні до суду, місцевий суд ухвалою від 19.08.2024 залучив до участі у справі № 404/6449/24 як заінтересовану особу ТОВ «Придніпровський олійноекстрактний завод».

Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2024 ОСОБА_1 звертався до роботодавця з питання надання йому, як одинокому батьку, додаткової відпустки (а. с. 83), але листом від 17.05.2024 № 194-12 його повідомлено про необхідність надання підтверджуючих документів (а. с. 23).

При цьому суд першої інстанції не з`ясував питання наявності/відсутності спору про право заявника на додаткову відпустку між ним та ТОВ «Придніпровський олійноекстрактний завод» та чи не підлягає факт самостійного виховання ним дитини доведенню у справі про такий спір.

За умови, що такий спір існує й суд встановить це, висновок про те, що інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право буде правильним.

Проте, наявність таких обставин місцевий суд перевірив, допустивши неповноту судового розгляду.

Наразі підстав для залишення заяви без розгляду немає.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з тим, що місцевий суд не встановив і не навів чітких ознак спору про право між заявником і ОСОБА_2 , який підлягає розгляду в порядку позовного провадження, його висновок, який став підставою для залишення заяви без розгляду, є необґрунтованим.

Крім того, суд не з`ясував характер правовідносин між заявником та ТОВ «Придніпровський олійноекстрактний завод», не навів щодо цього жодних висновків.

Таким чином, суд неправильно застосував процесуальний закон, а тому оскаржувана ухвала, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 - 384ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Боруш Андрій Олександрович, задовольнити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда 10.02.2025 скасувати й направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 18.04.2024.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник