№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8239/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Данілова Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Данілової Т.М., у справі № 752/10805/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки. Зазначав, що 28 грудня 2006 року між ним та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Сенс Банк», було укладено договір кредиту №44.05-706/П, за умовами якого йому в тимчасове користування було надано 279 000,00 доларів США з оплатою 13 відсотків річних з кінцевим терміном поверненням кредиту до 27 грудня 2021 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання умов вказаного договору кредиту між банком та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №44.02.-944/П. Предметом іпотеки за даним договором є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . 18 квітня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір дарування зазначеної квартири, в зв`язку з чим між ним та банком 18 квітня 2007 року укладено додатковий договір № 2 до іпотечного договору №44.02-944/П, яким було замінено іпотекодавця ОСОБА_2 в іпотечному договорі на нього. Зазначав, що договір кредиту містить суперечливі та дискримінаційні по відношенню до нього умови, зокрема у договорі не визначено його ціни, відповідачем не була проведена переддоговірна робота з ним, як позичальником, спірний кредитний договір був підписаний ним під впливом обману з боку банку, сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом, ціна договору та розмір фактичного здорожчення кредиту в кінці періоду кредитування не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. Оскільки правочин, здійснений під впливом обману, то на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Крім того, на думку позивача, умови оспорюваного договору є несправедливими, всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року та договір іпотеки №44.02. -944/П від 28 грудня 2006 року, укладені між ним та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки його доводам про те, що договір про надання споживчого кредиту №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року був укладений з порушенням вимог ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». В момент підписання оспорюваного договору він знаходився під впливом обману, через умисні дії кредитора його волевиявлення щодо укладення оспорюваного договору не відповідало його внутрішній волі. Банк не роз`яснив йому суті класичної і ануїтетної схеми кредитування та приховав справжню ціну договору. При цьому банком фактично була застосована інша відсоткова ставка за кредитом - 14,69 % річних, а не 13 % річних, як це було передбачено договором. З урахуванням наведених обставин, неможливо встановити справедливу ціну договору, ціна договору є невизначеною, оскільки фактична ціна договору та ціна, задекларована банком у договорі, не співпадають, що робить договір недійсним через відсутність безспірності такої істотної умови, як його ціна. Також сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки банк не здійснив детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості супутніх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням та погашенням кредиту, банк не вказав необхідної інформації про абсолютне здорожчення кредиту, не надав інформації про настання валютних ризиків, про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, інформації щодо процедури розрахунку суми відсотків. Крім того, кредитний договір не містить умови про його дострокове розірвання, строку його дії та відповідальності кредитора за невиконання або неналежне виконання умов договору. Наголошує на тому, що умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення,заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №44.05-706/П, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 279 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення коштів до 27 грудня 2021 року (а.с. 38-46).

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 28 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №44.02-944/П, за умовами якого остання передала в іпотеку іпотекодержателю трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 50-53).

18 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Сенс Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про заміну сторони в іпотечному договорі №44.02-944/П від 28 грудня 2006 року, за умовами якого у зв`язку з переходом права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що є предметом договору іпотеки, від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18 квітня 2007 року, сторони домовились про заміну сторони (іпотекодавця) в іпотечному договорі, а саме: після набрання чинності цим договором, замість ОСОБА_2 іпотекодавцем за іпотечним договором виступатиме ОСОБА_1 . Всі права та обов`язки ОСОБА_2 за іпотечним договором переходять до ОСОБА_1 (а.с. 55-56).

31 липня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №44.05-706/П, у відповідності до якого сторони домовились про черговість погашення частини заборгованості (а.с. 48-49).

Вважаючи умови кредитного договору №44.05-706/П від 28 грудня 2006 рокунесправедливими, а також вказуючи, що правочин, здійснений під впливом обману ОСОБА_1 порушив перед судом питання про визнання вказаного кредитного договору та іпотечного договору №44.02-944/П від 28 грудня 2006 року, укладених між ним АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач АТ «Сенс Банк», недійсними.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . При цьому, ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 не повідомляв банку про наявність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації, умов отримання, користування та повернення кредиту. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов за оспорюваним кредитним договором, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, а укладений договір кредиту не суперечить нормам чинного законодавства. Оскільки судом не встановлено недійсність основного зобов`язання за кредитним договором № 44.05-706/П від 28 грудня 2006 року, тому суд не вбачав правових підстав і для визнання недійсним іпотечного договору № 44.02-944/П від 28.12.2006 року.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Як вбачається з матеріалів справи, під час укладення оспорюваного кредитного договору №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року сторонами були погоджені усі суттєві та істотні умови, як то строк, ціна, відсоткова ставка за користування коштами, права та обов`язки сторін, умови дострокового повернення кредитних коштів та тощо.

Так, умовами оспорюваного кредитного договору передбачено вичерпний перелік обов`язкових платежів за користування кредитними коштами та за порушення умов зобов`язання, передбачено порядок погашення заборгованості та відсоткова ставка. Положеннями статті 3 кредитного договору визначено взаємні права та обв`язки сторін. Пунктом 3.4.1 кредитного договору сторонами погоджено право позичальника на дострокове погашення кредиту (частини кредиту).

При цьому, матеріали справи не містять доказів наявності зауважень з боку позичальника до положень договору на стадії його укладення чи виконання.

Натомість, відповідно до запиту на отримання кредиту від 16 грудня 2006 року ОСОБА_1 особисто підтвердив, що банк надав йому повну, достовірну вичерпну інформацію про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, а також засвідчив про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту (а.с. 36-37).

Таким чином, перед укладенням кредитного договору відповідач на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» надав повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчив особистим підписом те, що він ознайомлений з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених банком.

ОСОБА_1 з моменту підписання кредитного договору №44.05-706/П від 28 грудня 2006 року був обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі, який він не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами.

Встановлені судом обставини у справі на підставі поданих доказів, які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, свідчать про те, що процедура укладення кредитного договору №44.05-706/П між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 дотримана банком.

Сторони досягли згоди з усіх істотних умов за оспорюваним кредитним договором, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, був проінформований про всі істотні умови договору, виконував умови кредитного договору, підписував додаткові угоди, тому відсутні підстави вважати дії відповідача при укладанні оспорюваного договору, як нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману.

Оскільки під час судового розгляду справи не встановлено недійсність основного зобов`язання за кредитним договором № 44.05-706/П від 28 грудня 2006 року, відсутні правові підстави для визнання недійсним іпотечного договору № 44.02-944/П від 28 грудня 2006 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно тавсебічно розглянув справу, надав всім доводам заявника належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе судове рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді