Дата документу 22.04.2025 Справа № 333/8394/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/8394/23 Головуючий у 1-й інстанції: Ковальова Ю.В. Провадження №22-ц/807/758/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Онищенка Е.А., Полякова О.З., Бєлової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, Головного управління Державної Казначейської служби України в Запорізькій області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Державної Казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, та прокуратури, -

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі(далі - ТУ ДБР у м. Мелітополі), Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, та прокуратури, в якому просив стягнути 1198,80 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент ухвалення судом рішення, що на квітень 2024 року становило 9 590 400,00 грн, та відшкодувати судові витрати на правничу допомогу в розмірі 750 000,00 грн.

Зазначав, що 27 лютого 2022 року керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою КК України. Згідно з витягом з ЄРДР 27 лютого 2022 року майор ОСОБА_1 - колишній начальник Мелітопольського міського відділу управління Служби безпеки України в Запорізькій області, будучи військовослужбовцем Служби безпеки України за контрактом, перебуваючи у розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, був залученим до виконання військових обов`язків, перебуваючи в м. Запоріжжі в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце проходження служби, після чого останнього було виявлено на території м. Кривого Рогу.

28 лютого 2022 року у вказаному кримінальному провадженні його було затримано як підозрюваного, того ж дня повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України - дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчиненого в умовах воєнного стану.

01 березня 2022 року постановою слідчого судді йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів та визначено розмір застави 744 300,00 грн., який 03 березня 2022 року був внесений на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України.

07 березня 2022 року запобіжний захід у вигляді застави був змінений на особисте зобов`язання, сума застави без залучення та згоди власника грошових коштів була направлена на потреби оборони, а ОСОБА_1 було зобов`язано постійно перебувати у Міжрегіональному центрі професійної підготовки звільнених у запас військовослужбовців у м. Кривому Розі.

15 березня 2022 року за клопотанням ОСОБА_1 , його місце перебування було змінено на м. Запоріжжя, що дозволило частково вирішувати питання евакуації родини з окупованої території.

25 липня 2022 року за результатами проведення досудового розслідування кримінальне провадження було закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України за недоведеністю винуватості.

За його скаргою слідчим суддею 04 жовтня 2022 року постанову про закриття кримінального провадження скасовано та зобов`язано прокурора закрити кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

03 листопада 2022 року судове рішення було виконано та кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Отже, ОСОБА_1 вражає, що є незаконно перебував під слідством з 27 лютого до 03 листопада 2022 року, що позбавляло його можливості вести нормальний і звичний спосіб життя, призвело до душевних переживань, втрати авторитету серед оточення, погіршення стану здоров`я, руйнування професійних планів, негативного впливу на честь, гідність та його ділову репутацію.

Вказував, що на початку досудового розслідування за повідомленням співробітників Служби безпеки України був безпідставно затриманий та поміщений до установи виконання покарань. Це сталося наступного дня після того, як він на автомобілі виїхав з окупованого міста Мелітополь та, ставлячи державні інтереси вище власних, вивіз з окупації керівника апарату міської ради зі службовими документами Мелітопольської місцевої ради та документи Народного депутата України ОСОБА_2 , які не повинні були потрапити до рук ворога. При цьому дружина позивача з двома малолітніми дітьми залишилася в окупації і їх життя були піддані смертельному ризику та прямій небезпеці. Протиправність дій органу державного розслідування на початку слідства, бездіяльність керівництва УСБУ в Запорізькій області, а також судові обмеження волі та пересування позивача в період з 27 лютого 2022 року до 15 березня 2022 року унеможливили термінову евакуацію родини позивача з окупованої російськими військами території Мелітопольського району, що також спричинили суттєві та тривалі моральні страждання.

Моральні страждання є більш ніж суттєвими не тільки через загрозу власному життю та життю родини, а й внаслідок обвинувачення позивача офіцера СБУ, патріота, який у перші дні війни, не рахуючись з особистими інтересами та власним життям і життям своєї родини, займався виключно заходами із захисту своєї країни та протидії ворогу, одразу після виїзду з окупації був безпідставно, на сфальсифікованих доказах звинувачений у вчиненні особливо тяжкого злочину, поміщений під варту та підданий тривалому кримінальному переслідуванні протягом восьми місяців.

Враховуючи, що компенсація моральної шкоди відбувається на емоційному рівні людської свідомості, розмір такої компенсації повинен бути достатнім, щоб викликати у потерпілого, або дозволити йому отримати у майбутньому позитивні емоції такої глибини і сили, які здатні у повному обсязі компенсувати, врівноважити ті негативні відчуття і переживання, в яких полягає моральна шкода. Позивач достатньо поважає себе як людину та офіцера, вважає себе гідним того, щоб його права дотримувались іншими членами суспільства, тим більше правоохоронними органами. Він оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 1 198,8 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент ухвалення судом рішення в справі, що складає на час подання позову 7 792 200,00 грн. Обґрунтованість цієї суми беззаперечно підтверджується висновком судово-психологічної експертизи від 18 вересня 2023 року № 10213.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2024 року позов задоволений частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури грошові кошти в сумі 1 918 080,00 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги у розмірі 25 000,00 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича подав апеляційну скаргу в якій зазначив, про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і безпідставне визначення суми відшкодування із розрахункової величини 1600 грн. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволені його вимог про відшкодування витрат на проведену судово-психологічну експертизу, адже вказані витрати є судовими, а тому в порядку статті 141 ЦПК України підлягають компенсації. Просив рішення суду першої інстанції в частині визначення грошового еквіваленту для обчислення розміру моральної шкоди скасувати і ухвалити нове про стягнення 9 590 400 грн, застосувавши мінімальну заробітну плату у розмірі 8 000 грн. на місяць. Крім того, просив стягнути 28 000 грн компенсації витрат на проведення психологічної експертизи, додавши до апеляційної скарги фотокопію квитанції від 27 липня 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор Спеціалізованої Прокуратури у сфері оборони Південного регіону Бескровний М.О. вказав, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що суд при визначені моральної шкоди правомірно застосував розрахункову величину у розмірі 1600 грн та відмовив у компенсації витрат на проведення експертизи, оскільки позивач не надав суду першої інстанції доказів внесення плати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник територіального управління Державного бюро розслідування, розташованого у місті Мелітополі, Коваленко Ю.М. вказав, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а її доводи не заслуговують на увагу, у зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзиви від інших учасників справи на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходили.

Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області в апеляційній скарзі просило скасувати судове рішення в частині стягнення з Державного бюджету України витрат на правову допомогу у розмірі 25 000 грн. та ухвалити нове рішення про відмову у їх відшкодуванні. Зазначає, що позивачеві надавалась правнича допомога у відповідності до укладеного договору від 06.02.2023 № б/н. Зазначене свідчить про те, що правнича допомога надавалась ОСОБА_1 не за рахунок держави, у зв`язку з чим розподіл таких судових витрат має здійснюватися у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, а саме за рахунок сторін у справі, якими і завдано шкоду ОСОБА_1 .

Відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області не надходили.

В апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратури у сфері оборони Південного регіону просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Прокурор вважає безпідставними твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством у період з 28 лютого 2022 року по 03 листопада 2022 року, тобто 8 місяців, це не відповідає дійсності. Суд не врахував той факт, що досудове розслідування було тривалим та переривалось, фактично воно тривало з 28 лютого 2022 року по 25 липня 2022 року та з 04 жовтня 2022 року по 03 листопада 2022 року. З урахуванням викладеного під слідством ОСОБА_1 перебував 6 місяців. Також прокурор вважає необґрунтований розрахунок розміру моральної шкоди. Так прокурор вважає, що сума, яка підлягає стягненню в рахунок компенсації завданої моральної шкоди ОСОБА_1 може становити 9 600,00 грн, із розрахунку 1 600 грн за кожен місяць перебування під слідством. Також прокурор зауважив, що Спеціалізована Прокуратура у сфері оборони Південного регіону відносно ОСОБА_1 жодних протиправний дій не вчиняла, тому є не належним відповідачем по справі.

Відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу Спеціалізованої Прокуратури у сфері оборони Південного регіону не надходили.

Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Вважає помилковими висновки суду щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди. Вказує, що позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між притягненням останнього до кримінальної відповідальності та завдання моральної шкоди.

Відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не надходили.

Територіальне управління Державного бюро розслідування, розташоване у місті Мелітополі, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц та від 22.04.2019 у справі №236/893/17 і висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №754/8730/19, від 03.03.2021 у справі №638/509/19 та інших.

Відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу Територіального управління державного бюро розслідування, розташоване у місті Мелітополі не надходили.

Відповідно до приписів ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 липня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону задоволені частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року у цій справі скасовано.

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, задоволений частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури грошові кошти в сумі 41890,00 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги у розмірі 3275,90 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Компенсовано Головному управлінню Національної поліції в Дніпропетровській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 206,40 грн.

Компенсовано Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 18519,60 грн.

Компенсовано Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 18519,60 грн .

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2025 року касаційні скарги представника ОСОБА_1 , адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича та представника Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого в м. Мелітополі, - Коваленка Юрія Миколайовича задоволені частково.

Постанова Запорізького апеляційного суду від 24 липня 2024 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 28 лютого до 03 листопада 2022 року, що складає 8 місяців та 7 днів, кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення, позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування й прокуратури. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції застосував розрахункову величину 1 600,00 грн, визначену абзацом 3 статті 8 Закону України від 09 листопада 2023 року № 3460-IX «Про державний бюджет України на 2024 рік»

Скасовуючи постанову Запорізького апеляційного суду від 24 липня 2024 року, Верховний суд вказав, що апеляційний суд виснував про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в межах гарантованої державою суми компенсації, однак для обрахунку цієї суми використав неправильні вихідні дані щодо розміру мінімальної заробітної плати, та без належної оцінки усіх доказів, зокрема судово-психологічної експертизи, виснував про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі, що перевищує мінімально встановлений законом.

Додатково зазначив, що за нового розгляду справи апеляційний суд має надати оцінку висновку експерта № 10213 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 18 вересня 2023 року та врахувати, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 27 лютого 2022 року керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону до ЄРДР за № 0000018 було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 408 КК України.

Згідно з витягом з ЄРДР 27 лютого 2022 року майор ОСОБА_1 , колишній начальник Мелітопольського міського відділу управління Служби безпеки України в Запорізькій області, будучи військовослужбовцем Служби безпеки України за контрактом, перебуваючи у розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, був залученим до виконання військових обов`язків, перебуваючи в м. Запоріжжі в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце проходження служби, після чого останнього було виявлено на території м. Кривого Рогу.

Досудове розслідування кримінального провадження доручено Криворізькому районному управлінню поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, процесуальне керівництво здійснювалось Криворізькою спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

28 лютого 2022 року о 16 год. 40 хв. у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 був затриманий як підозрюваний керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону. Того ж дня ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 408 КК України - дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

01 березня 2022 року слідчим суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за результатами розгляду клопотання керівника Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань № 3» на строк 60 днів та визначено розмір застави 744 300,00 грн.

03 березня 2022 року визначений суддею розмір застави був внесений на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області.

07 березня 2022 року слідчим суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області запобіжний захід щодо ОСОБА_1 у вигляді застави був замінений на особисте зобов`язання. Цією ж ухвалою слідчого судді Савченка Максима Володимировича зобов`язано постійно перебувати у Міжрегіональному центрі професійної підготовки звільнених у запас військовослужбовців за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Ушакова, 4. Також зазначеною ухвалою слідчого судді за клопотанням Савченка Максима Володимировича сума внесеної застави була направлена на потреби оборони.

15 березня 2022 року за клопотанням ОСОБА_1 слідчим суддею місце його перебування змінене на АДРЕСА_1 .

25 липня 2022 року за результатами проведеного досудового розслідування кримінальне провадження закрито керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з тим, що органом досудового розслідування не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді і вичерпані можливості їх отримати.

За скаргою ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя постанова про закриття кримінального провадження скасована та зобов`язано прокурора закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

03 листопада 2022 року керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону судове рішення виконане та прийнято постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (стаття 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР виникає в особи в разі закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, закриття органом досудового розслідування кримінального провадження щодо особи з підстав, що її реабілітують, є офіційною констатацією незаконності повідомлення її про підозру. Прийняття відповідного процесуального рішення щодо особи підтверджує протиправність його кримінального переслідування.

Законом № 266/94-ВР також установлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята й шоста статті 4 цього Закону).

Положення ЦК України застосовуються під час визначення підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості під час визначення її розміру.

Однак у статті 13 Закону № 266/94-ВР зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 із 28 лютого 2022 року перебував під слідством та 03 листопада 2022 року кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Сторони оспорюють тривалість перебування під слідством та розмір мінімальної заробітної плати, яку необхідно враховувати під час розрахунку відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії, без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Факт спричинення моральної шкоди, як і її розмір, що перевищує мінімально встановлений законом, підлягають встановленню та доведенню під час розгляду відповідної вимоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такі висновки підтверджені сталою практикою Верховного Суду, зокрема в постановах від 16 січня 2025 року в справі № 607/21506/23, від 24 грудня 2024 року в справі № 740/6706/23, від 11 грудня 2024 року в справі № 740/463/22 та інших.

Відповідно до статті 3 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

До такого визначення поняття «мінімальна заробітна плата» відсилає стаття 13 Закону № 266/94-ВР, оскільки іншого тлумачення наведеного терміну законодавство не містить.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Важливою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді про правовладдя, ухваленій на її 86-му пленарному засіданні, що відбулося 25-26 березня 2011 року, зазначила, що правова визначеність у державі, яка керується верховенством права, зокрема, передбачає, що текст закону має бути легкодоступним; закони мають бути застосовані у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; юридичні норми мають бути чіткі і точні; держава повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»).

Призначення цього принципу у сфері відносин між людиною і публічною владою - забезпечити юридичну безпеку особи, підтримати стабільність правовідносин між людиною й державою, гарантувати певність її юридичного становища, передбачуваність правових наслідків своєї поведінки, охорону та захист правомірних очікувань і, зрештою, її довіру до держави.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність, тому в цій справі сторони повинні мати право очікувати, що в контексті статті 13 Закону № 266/94-ВР застосовуються положення статті 3 Закону про оплату праці щодо визначення поняття «мінімальна заробітна плата». Інакше тлумачення суперечитиме принципу правової визначеності.

У порядку реалізації статті 3 Закону України «Про оплату праці» статтею 8 Закону України «Про державний бюджет» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 01 січня - 7100,00 грн., з 01 квітня - 8000,00 грн. Визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), визнавши окремі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» такими‚ що не відповідають Конституції України встановив, що зі змісту положень Конституції України та Бюджетного кодексу України вбачається, що закон про Державний бюджет України як правовий акт має особливий предмет регулювання‚ відмінний від інших законів України - він стосується виключно встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби‚ тому цим законом не можуть вноситися зміни‚ зупинятися дія чинних законів України а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин‚ що є предметом інших законів України.

У Рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 Конституційний Суд України визначив, що «законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин 2 це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх не чинними мають використовуватися окремі закони».

Оскільки статтею 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом та змін до цієї статті законодавець не вносив, відсутні підстави для висновку, що суд під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону № 266/94-ВР має керуватися розрахунковою величиною для обчислення виплат за рішеннями суду, а не встановленим Законом про держбюджет розміром мінімальної заробітної плати.

Таким чином доводи апеляційної скарги Прокурора Спеціалізованої Прокуратури у сфері оборони Південного регіону та ТУ ДБР у м. Мелітополі є безпідставними та такими, що не відповідають нормам діючого законодавства.

Виходячи з того, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції 17 квітня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становив 8000,00 грн, як і на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, тому саме такий розмір мінімальної заробітної плати має бути взятий для розрахунку мінімального розміру відшкодування моральної шкоди.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством, кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю у діянні позивача складу кримінального правопорушення, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про те, що позивач довів його право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування й прокуратури.

За таких обставин доводи апеляційних скарг відповідачів про недоведеність факту їх неправомірних дій, наявності моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку, є безпідставними.

Розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15).

Проте, визначаючи строки перебування позивача під слідством упродовж 8 місяців та 7 днів, суд не звернув уваги на те, що з 25 липня 2022 року по 03 листопада 2022 року позивач не перебував під слідством, оскільки постановою прокурора кримінальне провадження було закрите на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України і ніяких слідчих дій відносно ОСОБА_1 не проводилось.

За змістом ч.1 ст.219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення у ЄРДР до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Пунктом 5 ч.1 ст.3 КПК України визначено, що досудове розслідування це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

У разі скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження за скаргами учасників кримінального провадження, зазначених у п.п.3,4 ч.1 ст.303 КПК, за результатами судово-контрольної діяльності, час між винесенням таких постанов до їх скасування не включається у строки досудового розслідування.

Отже, доводи апеляційної скарги Спеціалізованої Прокуратури у сфері оборони Південного регіону стосовно неправильно визначеного судом першої інстанції строку знаходження ОСОБА_1 під слідством та судом, є обґрунтованими.

Відповідно до статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Однією з форм закінчення досудового розслідування згідно з частиною другою статті 283 КПК України є закриття прокурором кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно неправильного визначення апеляційним судом строку його перебування під слідством є безпідставними.

Так, у постанові від 03 квітня 2023 року в справі № 367/1335/21 Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду сформував висновок щодо застосування положень абзацу 2 пункту 10 частини першої статті 284, частини шостої статті 284, частини шостої статті 36, статті 219 КПК України, зокрема, зазначив: що в разі скасування прокурором, який здійснює процесуальне керівництво, в порядку частини шостої статті 284 КПК України або прокурорами вищого рівня під час реалізації повноважень, передбачених частиною шостою статті 36 КПК України, постанови про закриття кримінального провадження, у якому жодній особі не було повідомлено про підозру, час між винесенням постанови про закриття та її скасуванням не включається у строки досудового розслідування за умови, якщо постанова про скасування постанови про закриття кримінального провадження винесена уповноваженим прокурором та у строки, встановлені КПК України.

У разі скасування Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, керівником окружної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками в межах строків, передбачених статтею 219 КПК України, постанови прокурора про закриття кримінального провадження, у якому особі було повідомлено про підозру, час між винесенням постанови про закриття кримінального провадження до її скасування враховується у строки досудового розслідування.

У разі скасування постанов дізнавача, слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження за скаргами учасників кримінального провадження, зазначених в пунктах 3, 4 частини першої статті 303 КПК України, за результатами судово-контрольної діяльності, час між винесенням таких постанов до їх скасування не включається у строки досудового розслідування як у кримінальних провадженнях, у яких жодній особі не повідомлено про підозру, так і провадженнях, у яких було повідомлено про підозру.

Подібні висновки викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 вересня 2024 року в справі № 759/7254/22.

У цій справі встановлено, що 25 липня 2022 року за результатами проведеного досудового розслідування кримінальне провадження закрито керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, тобто у зв`язку з тим, що органом досудового розслідування не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 у суді і вичерпані можливості їх отримати.

За скаргою ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя постанова про закриття кримінального провадження скасована та зобов`язано прокурора закрити кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

03 листопада 2022 року керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону судове рішення виконане та прийнято постанову про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення.

Отже, постанова прокурора від 25 липня 2022 року про закриття кримінального провадження скасована судом за скаргою підозрюваного, тобто учасником кримінального провадження, зазначеним у пункті 4 частини першої статті 303 КПК України, а тому період її оскарження з 25 липня до 04 жовтня 2022 року не включається у строки досудового розслідування та не входить у період перебування ОСОБА_1 під слідством.

Відповідно до частини першої статті 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Із 04 жовтня до 03 листопада 2022 року щодо ОСОБА_1 не проводилися слідчі дії, адже слідчий суддя зобов`язав прокурора закрити кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України. Позивач у цей період уже вважався таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень, а кримінальне переслідування щодо нього є завершеним.

Тому строк із 04 жовтня до 03 листопада 2022 року також не входить у період перебування ОСОБА_1 під слідством. А отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскарження рішення прокурора про закриття кримінального провадження є частиною стадії досудового розслідування та свідчить про перебування особи під слідством - є такими, що не ґрунтуються на законі.

Таким чином, досудове розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_1 тривало з 28 лютого по 25 липня 2022 року, тобто 147 днів (4 місяці та 27 днів).

ОСОБА_1 у своїй скарзі посилається на те, що суди проігнорували висновок судової психологічної експертизи та не дали йому оцінки, не врахували вимоги розумності й справедливості щодо визначення розміру відшкодування, не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року в справі № 357/14357/17, від 11 жовтня 2019 року в справі № 757/53996/17, про застосування судами висновку судової психологічної експертизи під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року в справі № 357/14357/17 зазначено, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визначив і встановив правильний період перебування позивача під слідством і судом, за який позивач має право на відшкодування моральної шкоди, та, урахувавши всі обставини конкретної справи, глибину моральних страждань, висновок судової психологічної експертизи, належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди.

У постанові від 11 жовтня 2019 року в справі № 757/53996/17 Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди. Апеляційний суд, встановивши всі обставини справи, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту його тривалого безпідставного утримання під вартою зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, зробив обґрунтований висновок, що належним розміром відшкодування моральної шкоди позивача є 3 000 000,00 грн, що відповідає принципу розумності та справедливості.

У наведених постановах Верховного Суду розмір відшкодування моральної шкоди визначений з урахуванням усіх доказів у справі в сукупності, зокрема й висновку судової психологічної експертизи.

Позов про відшкодування моральної шкоди розглядається судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, зокрема висновків експертизи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 201/10234/20).

У висновку експерта № 10213 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 18 вересня 2023 року (т. 1, а. с. 25-35), якою ОСОБА_1 підтверджував позовні вимоги, зазначено, що ситуація, яка досліджується за справою (перебування під слідством у кримінальному провадженні), є психотравмувальною для ОСОБА_1 , чим йому завдано моральної шкоди. Можливий грошовий еквівалент компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання становить 1198,8 мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення суду.

У мотивувальній частині дослідження експерт зазначив, що ситуація, яка досліджується, призвела до істотної та тривалої проблематизації життя підекспертного та проявилася в таких обставинах: гострих стресових переживаннях внаслідок затримання та пред`явлення підозри у вчиненні тяжкого правопорушення; обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, визначенні застави в розмірі 744 300,00 грн.; зміні запобіжного заходу після внесення застави на особисте зобов`язання та зобов`язання постійно перебувати у центрі професійної підготовки звільнених у запас військовослужбовців у м. Кривому Розі та направленні застави без згоди власника на потреби оборони; руйнуванні сталого способу повсякденного життя й репутації, життєвих перспектив військовослужбовця-офіцера, учасника бойових дій у зв`язку з необхідністю перебувати під слідством як підозрюваний, необхідності доведення невинуватості, витрачання зусиль, часу та коштів, спрямованих на захист своїх прав; втраті матеріального забезпечення, що відбувалося на фоні дій військового стану внаслідок повномасштабного вторгнення рф на територію України, загрози окупації території, на якій перебувала його родина, гострої необхідності допомоги родині в евакуації. Ці обставини обумовили суттєвий психологічно деструктивний вплив на психіку підекспертного та потягли за собою виникнення тривалих психоемоційних змін (пригнічений настрій, напруга, лабільність, тривога щодо життя й здоров`я членів родини, відчуття безпорадності, розпачу), чим зумовили тривалі та виразні душевні переживання у вигляді відчуття страху й тривоги щодо безпеки членів сім`ї, відчуття образи, несправедливості, безпомічності, психологічної втоми, деструктивного емоційного стресового навантаження.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів, з огляду на достатність та взаємозв`язок для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного обчисленні моральної шкоди заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір морального відшкодування має становити 1198,8 розмірів мінімальних заробітних плат.

Безумовно визначення розміру моральної шкоди не у мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 372/4399/15-ц.

Під час визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , колегія суддів враховує висновок експерта № 10213 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 18 вересня 2023 року, наведені позивачем обґрунтування вимушених змін у його житті у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, ураховуючи застосування щодо нього запобіжних заходів, які не пов`язані зі зміною місця проживання та повним позбавленням соціальних контактів, відсутність відомостей про інші обмежувальні заходи протягом незаконного перебування під слідством, глибину душевних страждань позивача, наслідки для професійної діяльності, а також висновок Верховного Суд, який викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц.

Колегія суддів, врахувавши засади розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2 000 000,00 грн. є достатнім для компенсації позивачеві негативних наслідків морального характеру та відповідає принципам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги Прокурора та ГУНП в Дніпропетровській області про те, що позивачем не доведено, що шкода йому завдана органами прокуратури та Головним управлінням Національної поліції - є помилковими.

Щодо таких доводів варто зауважити, що за змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава України. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин ( частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом ( стаття 170 ЦК України).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Залучені до участі у розгляді справи органи приймали участь як представники Держави, відшкодування шкоди здійснено не за рахунок коштів відповідачів, а з Державного бюджету України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2023 року в справі № 686/7081/21 звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган.

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і в спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави в спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16, від 22 вересня 2022 року в справі № 462/5368/16-ц, від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц).

ОСОБА_1 звернувся з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, і відповідачем у такому спорі є держава, а не безпосередньо Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, права якого ухваленим в справі судовим рішенням не порушені.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що:"кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21 (провадження № 61-3733св23) зазначено: "втім суди не врахували, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції, залишену без змін апеляційним судом, в частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 1 000 грн належить змінити".

Таким чином і моральна шкода, і судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України .

Стосовно витрат позивача на оплату вартості проведеної експертизи.

Відповідно до договору № 011/02-23 про надання послуг з проведення експертизи, укладеного між ОСОБА_3 , який представляє інтереси ОСОБА_1 , та Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежний інститут судових експертиз», вартість послуг складає 28 000,00 грн.

Як докази на підтвердження понесених витрат представник позивача надав суду першої інстанції рахунок-фактуру на оплату експертних послуг від 10 лютого 2023 року та акт надання послуг від 18 вересня 2023 року № 169.

Суд першої інстанції відмовив у задоволені вимог ОСОБА_1 щодо компенсації йому вартості проведеної судово-психологічної експертизи від 18 вересня 2023 року (т. 1, а. с. 25-35)

Відповідно до частин четвертої-дев`ятої статті 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, факт попередньої оплати стороною витрат на оплату послуг експерта не є передумовою розподілу цих судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 надав суду рахунок-фактуру на оплату експертних послуг від 10 лютого 2023 року та акт надання послуг від 18 вересня 2023 року № 169, висновком експерта від 18 вересня 2023 року № 10213 за результатами проведення судово-психологічної експертизи обґрунтовував підстави позову, тому відсутні підстави для відмови в розподілі цих витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що не було враховано судом першої інстанції.

Враховуючи те, що сторона відповідачів заперечували проти позову в цілому, в тому числі у визначеному позивачем розміру судових витрат та витрат пов`язаних з розглядом вказаної цивільної справи, а також застосовуючи принцип пропорційності та співмірності під час розподілу вказаних витрат, колегія суддів вважає, що витрати ОСОБА_1 на оплату експертних послуг мають бути задоволені частково як доведені, відповідно пропорційно розміру задоволених позовних вимог і така сума складає 7168, 00 грн.

Щодо витрат позивача на правову допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Законом визначено критерії, які слід застосовувати під час визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то в суду відсутні підстави для відмови в стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час визначення суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. У справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У цій справі ОСОБА_1 уклав з адвокатом Ковальовим Д. В. договір про надання правової допомоги від 06 лютого 2023 року, в якому сторони погодили гонорар адвоката в розмірі 750 000,00 грн.

У акті від 22 вересня 2023 року про прийняття-передачу наданих послуг зазначено, що до складу наданих послуг входить: вивчення наданих клієнтом документів та консультація клієнта з перспективності звернення до суду - 500 000,00 грн., замовлення за рахунок клієнта експертизи визначення розміру моральної шкоди - 60 000,00 грн., підготовка позовної заяви та подання документів до суду - 140 000,00 грн., участь адвоката в судовому процесі незалежно від кількості судових засідань - 50 000,00 грн.

Відповідачі у відзивах зазначали, що витрати, які поніс позивач на оплату послуг адвоката, не є співмірними із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання робіт.

Суд першої інстанції виснував про стягнення на користь позивача витрат за надання правничої допомоги на загальну суму 25 000,00 грн.

Колегія суддів, оцінивши доводи сторін, заявлену не співмірність витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), реальний час, необхідний для виконання таких послуг, кількість судових засідань, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог вважає, що достатнім, розумним та співмірним розміром витрат понесених на правову допомогу ОСОБА_1 є сума 192 000,00 грн, яка має бути компенсована йому відповідачем, тобто Державою України за рахунок коштів державного бюджету України.

Доводи апеляційної скарги Державної Казначейської служби щодо незаконності рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду є Держава України в особі органу, діями якого завдано шкоду, а оскільки позовні вимоги задоволено частково, то судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, витрати за проведення судово-психологічної експертизи, підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог саме з відповідача, тобто з Держави України за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, і моральна шкода, і судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України .

Щодо розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 5 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.

Як видно з матеріалів справи при подачі апеляційної скарги Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону сплатила судовий збір в сумі 22710,00 грн.(т.2 а.с.203), при тому, що у відповідності до п.п. 1.1, 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн., та не менше 13 420 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1610,40 грн. Не більше 20130 грн.).

В силу вимог ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 25 вересня 2013 року № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 5, 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов`язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи. При цьому місце розгляду справи судом визначається відповідно до вимог закону, зокрема статей 107 - 114, 251, 257, 260, 269, 287, 291, 323, 363, 389-1, 389-7, 392, 400 ЦПК України.

Відповідно до ст. 7 ч. 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Враховуючи те, що за результатами апеляційного перегляду, скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону було задоволено частково та прокурором під час подачі апеляційної скарги був надміру сплачений судовий збір в сумі 2580,00 грн., тому судовий збір, який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону становить 14976, 72 гривень.

Питання стосовно надміру сплаченої суми судового збору Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону не підіймалось, заяви про повернення надміру сплаченого судового збору не подавалось, тому апеляційним судом вказане питання не вирішується.

Окрім того, за результатами апеляційного перегляду, скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі також було задоволено частково, при цьому за апеляційну скаргу вказаний апелянт сплатив 20130,00 грн, тому судовий збір, який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі становить 14976, 72 гривень.

Також під час подачі апеляційної скарги Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області сплатило судовий збір в сумі 1816,80 грн. (т.2 а.с.92). Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2024 заяву управління про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення в сумі 18 313,20 задоволено. При цьому апеляційна скарга ГУНП в Дніпропетровській області також задоволена частково, тому із врахуванням сплаченої суми судового збору та часткового задоволення апеляційної скарги судовий збір який підлягає сплаті Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області за результатами апеляційного перегляду 759,84 гривні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2024 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковальов Дмитро Валерійович, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури грошові кошти в сумі 2 000 000 гривень (два мільйона гривень 00 копійок).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судово-психологічної експертизи 7168,00 гривень ( сім тисяч сто шістдесят вісім гривень 00 копійок).

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на надання правової допомоги у розмірі 192 000 гривень (сто дев`яносто дві тисячі гривень 00 копійок).

В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рахунок держави судовий збір в сумі 759,84 гривень ( сімсот п`ятдесят дев`ять гривень 84 копійки).

Компенсувати Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 14976,72 гривень (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят шість гривень 72 копійок).

Компенсувати Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір в сумі 14976, 72 гривень (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят шість гривень 72 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 24 квітня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Онищенко Е.А. Поляков О.З.