КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/32014/24-ц

номер провадження №22-ц/824/4284/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: заявник ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року /суддя Новак Р.В./

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що: 1) відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 14.06.2011 № 768, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком Віктором Семеновичем, продавець ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , продав, а покупець ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , купив належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок за номером АДРЕСА_1 . Житловий будинок дерев`яний, житловою площею 18,5 (вісімнадцять цілих і п`ять десятих) кв.м., загальною площею 43,4 (сорок три цілих і чотири десятих) кв.м. До будинку примикає дерев`яний сарай і криниця; 2) відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2011 № 798, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком Віктором Семеновичем, продавець ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , за цим договором передав у власність ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , прийняв зазначену земельну ділянку у свою власність; 3) відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2011 № 799, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенком Віктором Семеновичем, продавець ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , за цим договором передав у власність ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , прийняв зазначену земельну ділянку у свою власність.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено. /а.с. 49-51/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши вимоги заяви.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, не враховано подані докази, які підтверджували укладення договорів купівлі-продажу від 14.06.2011, а саме копії договорів, посвідчених нотаріусом Савенком В.С., витяги з Державного земельного кадастру та висновки Управління держкомзему Кагарлицького району від 22.03.2011. Апелянт зазначав, що ці документи чітко встановлювали факт передачі будинку та земельних ділянок від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , а також їх характеристики, що відповідало вимогам ст. 76 ЦПК України щодо належності доказів. ОСОБА_1 наголошував, що суд помилково дійшов висновку про недоведеність укладення та реєстрації договорів відповідно до законодавства. Він посилався на ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яка визнавала дійсними права, що виникли до 01.01.2013, якщо вони були зареєстровані відповідно до законодавства на момент виникнення. Апелянт стверджував, що договори були посвідчені нотаріально, що відповідало вимогам ст. 657 ЦК України, а відмова державного реєстратора у 2023 році була зумовлена технічними помилками нотаріуса (однаковий посвідчувальний напис № 798 та невірний код бланків), які не спростовували факту укладення правочинів. Апелянт також вказував на порушення судом ст. 315 ЦПК України, оскільки суд не дослідив мету встановлення фактів - забезпечення можливості державної реєстрації права власності, що було ускладнено через відсутність архіву нотаріуса Савенка В.С. у Київському державному нотаріальному архіві, як зазначено у довідці № 588/01-17 від 09.03.2023. ОСОБА_1 посилався на п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995, який дозволяв встановлювати юридичні факти у судовому порядку, якщо заявник не мав іншої можливості отримати документи, а також на ст. 319 ЦПК України, яка вимагала зазначення у рішенні доказів, на яких ґрунтувався висновок суду. Крім того, апелянт вважав, що суд проігнорував його клопотання про допит у якості свідка, що могло підтвердити обставини укладення договорів, порушуючи ст. 84 ЦПК України щодо права сторін подавати показання свідків. На думку апелянта, суд необґрунтовано критично поставився до копій договорів, не врахувавши, що оригінали могли бути втрачені через припинення діяльності нотаріуса, і не витребував додаткових доказів, як передбачено ч. 5 ст. 81 ЦПК України. ОСОБА_1 стверджував, що суд порушив принцип пропорційності, передбачений ст. 13 ЦПК України, не забезпечивши балансу між його правом на захист майнових прав і формальними вимогами до доказів.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення заявника, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора Візирського Д.М. із заявами від 28.02.2023 для державної реєстрації права власності на житловий будинок (за договором № 768) та земельні ділянки (за договорами № 798 і № 799). Державний реєстратор відмовив у реєстрації рішеннями № 67234392, № 67235004, № 67235335 від 17.04.2023 через розбіжності в документах: однаковий посвідчувальний напис № 798 у договорах купівлі-продажу будинку та ділянки (бланки ВРЛ №47) і невірний код бланків у договорах на ділянки (код 1 замість коду для земельних ділянок). Архів нотаріуса Савенка В.С. не передано до Київського державного нотаріального архіву, що унеможливило перевірку оригіналів (довідка № 588/01-17 від 09.03.2023).

Суд першої інстанції вказував, що копії договорів від 14.06.2011, подані заявником, не підтверджують факту їх укладення та реєстрації відповідно до законодавства, оскільки ОСОБА_1 не звертався за державною реєстрацією права власності протягом 12 років після укладення договорів, що суперечить ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (редакція 2010 року). Суд також установив, що заявник не довів юридичного значення встановлення фактів, оскільки не надав доказів неможливості отримати документи іншим шляхом.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції вірно посилався на ст. 293, 315, 319 ЦПК України, які регулюють порядок окремого провадження та встановлення юридичних фактів, що вимагають доведення неможливості отримати документи іншим шляхом і відсутності спору про право. Суд першої інстанції вірно застосував ст. 76-81 ЦПК України, зазначивши, що подані копії договорів не є достатніми доказами через відсутність оригіналів і тривалу бездіяльність заявника. Суд першої інстанції також вірно посилався на ст. 3 та 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (редакція 2010 року), вказавши, що ОСОБА_1 не виконав вимоги щодо обов`язкової реєстрації прав після укладення договорів.

Доводи апелянта щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції про недоведеність укладення договорів купівлі-продажу від 14.06.2011 не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи апеляційним судом.

Суд першої інстанції правильно застосував ст. 76-81 ЦПК України, зазначивши, що подані копії договорів № 768, № 798, № 799 не є достатніми доказами через відсутність оригіналів, архіву нотаріуса Савенка В.С. (довідка № 588/01-17 від 09.03.2023) та розбіжності в посвідчувальних написах і кодах бланків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 359/3951/17 від 19.12.2022, належність доказів у справах про встановлення юридичних фактів вимагає надання документів, які безспірно підтверджують факт правочину. Копії договорів без оригіналів чи інших підтверджуючих документів, таких як акти приймання-передачі чи квитанції про оплату, не відповідають цим вимогам.

Апелянт не надав доказів, що оригінали договорів були втрачені не з його вини чи що він вживав заходів для їх відновлення.

Крім того, посилання апелянта на ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (редакція 2010 року) з твердженням, що нотаріальне посвідчення договорів автоматично підтверджує набуття права власності, є помилковими, оскільки права, які виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними лише за умови їх належної реєстрації відповідно до законодавства на момент виникнення.

ОСОБА_1 не звертався за державною реєстрацією права власності протягом 12 років після укладення договорів, що суперечить розумним строкам реалізації права та вимогам ст. 15 Закону (редакція 2010 року) щодо обов`язкової реєстрації речових прав. Тривалість бездіяльності заявника свідчить про неналежне виконання обов`язків щодо оформлення права власності.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом ст. 315 ЦПК України через неврахування мети встановлення фактів, апеляційний суд також вважає їх необґрунтованими. Згідно зі ст. 315 ЦПК України та правовою позицією Верховного Суду у справі № 359/5719/17 від 14.09.2021, суд може встановлювати юридичні факти лише за умови доведення неможливості отримати чи відновити документи іншим шляхом і відсутності спору про право. ОСОБА_1 не надав доказів звернення до інших установ, таких як Мін`юст, нотаріальні архіви інших регіонів чи продавця ОСОБА_2 , для отримання документів чи виправлення технічних помилок. Відмова державного реєстратора у 2023 році через розбіжності в документах (однаковий посвідчувальний напис № 798, невірний код бланків).

Стосовно зауваження апелянта про порушення ст. 84 ЦПК України через ігнорування клопотання про допит свідка, суд першої інстанції також обґрунтовано не задовольнив це клопотання. Відмовляє у вказаному клопотанні і апеляційний суд, оскільки показання свідків не можуть замінити документальні докази нотаріального посвідчення правочинів, як того вимагає ст. 657 ЦК України. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у справі № 359/3951/17 від 19.12.2022, де підкреслено, що у справах про встановлення фактів, пов`язаних із правочинами, пріоритет надається документальним доказам, а свідчення є допоміжними.

Відхиляються і доводи апелянта про порушення принципу пропорційності (ст. 13 ЦПК України) та невжиття судом заходів для витребування додаткових доказів (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Суд першої інстанції дослідив усі подані заявником докази, включаючи копії договорів, витяги з кадастру та висновки держкомзему, і визнав їх недостатніми. Заявник не вказав конкретних джерел, та підстав для витребування судом першої інстанції додаткових доказів, а довідка № 588/01-17 від 09.03.2023 підтвердила відсутність архіву нотаріуса Савенка В.С.

Отже, суд не може замінити державну реєстрацію чи компенсувати недоліки доказової бази заявника, з урахуванням принципу диспозитивності, якщо той не виконав вимоги законодавства щодо оформлення права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і ґрунтуються на формальних міркуваннях. Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: