Справа №345/1121/25
Провадження № 2/345/727/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2025 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

сторони зареєстрували шлюб 24.09.2003 у виконавчому комітеті Боднарівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, актовий запис №22. Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони не змогли створити міцної сім`ї, у них різні погляди на життя та різні інтереси, відсутнє взаєморозуміння. Відповідач систематично вчиняє домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру, словесно ображає, маніпулює, погрожує фізичною розправою. Позивачка раніше вже зверталася до суду із цивільним позовом про розірвання шлюбу, однак суд ухвалою залишив його без розгляду, оскільки позивачка забрала позовну заяву. З приводу безкінечних конфліктів позивачка, неодноразово зверталася із заявами до Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області. Вважає, що шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Від шлюбу народилися діти, донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час досягла повноліття та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Як наслідок, просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_1 », сина ОСОБА_4 , залишити проживати з нею.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. А також категорично заперечує щодо надання сторонам терміну на примирення. Зазначає, що відповідач систематично вчиняє домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, працівниками поліції виносився терміновий заборонний припис із забороною контактувати із постраждалою особою.

15.04.2025 відповідач через електронну пошту подав до суду заяву, в якій зазначив, що заперечує проти розірвання шлюбу, позов не визнає та не бажає розривати шлюб. Стверджує що сторони перебувають у шлюбі 22 роки, відповідач має на меті докладати зусилля для примирення та збереження сім`ї, а тому просить суд надати термін на примирення строком на 6 місяців.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, із наступних підстав.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 сторони 24.09.2003 у виконавчому комітеті Боднарівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, актовий запис №22 (а.с.7).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на даний час досягла повноліття (а.с.8).

Згідно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 у сторін народився син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

На підставі термінового заборонного припису серії АА №405813 встановлено, що ОСОБА_2 на 10 діб було забороною контактувати із постраждалою особою ОСОБА_1 у зв`язку із скоєнням домашнього насильства психологічного характеру (а.с.11).

Вирішуючи вимоги відповідача про надання подружжю терміну на примирення, суд виходить з наступного.

За статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Відповідно до частини 7 статті 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

В пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене частиною 1 статті 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Таким чином, з вищезазначеного випливає, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Позивачка ОСОБА_1 проти надання сторонам терміну на примирення категорично заперечує.

Оскільки позивач не бажає миритися з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу, відповідач вчиняє домашнє насильство, суд вважає, що примирення є неможливим.

Надання подружжю терміну на примирення всупереч бажанню позивача суперечитиме закону та моральним засадам суспільства, оскільки примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Суд також бере до уваги перебування цивільного позову про розірвання шлюбу, яке ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.11.2023 було залишено без розгляду. Крім того, після звернення позивачки з даним позовом до суду, відповідач не намагався помиритися з позивачем. Докази на спростування даної обставини відповідачем до матеріалів справи не подавались.

Тому суд приходить до висновку, що звернення відповідача до суду з клопотанням про надання подружжю терміну на примирення не має на меті дійсне примирення подружжя.

На підставі викладеного, з урахуванням встановлених фактичних взаємин подружжя, відсутні підстави для надання терміну для примирення, оскільки такі дії не зможуть привести до збереження сім`ї, а матимуть виключно формальний характер.

Тому суд не вбачає підстав для надання подружжю терміну на примирення.

Причиною розлучення є те, що сторони не змогли створити міцної сім`ї, відповідач вчиняє домашнє насильство, шлюб носить тільки формальний характер.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України).

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України).

Сторони не змогли зберегти сім`ю, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд вважає встановленим, що перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем суперечить інтересам позивача.

Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам.

За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Позивачка в своїй заяві просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « ОСОБА_1 », а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивачки слід залишити « ОСОБА_1 ».

В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Щодо позовної вимоги про залишення позивачці проживати разом з нею малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

З огляду на викладене, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання їхнього сина, а тому суд вважає за можливе малолітнього сина сторін залишити проживати разом із матір`ю.

Водночас, суд звертає увагу на те, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення на проживанні дітей з одним з батьків не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей, оскільки у такому разі суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

На підставі викладеного, ст.ст. 24, 55, 56, 110, 112 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 24.09.2003 у виконавчому комітеті Боднарівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, актовий запис №22 - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишити « ОСОБА_1 ».

Малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: