П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року м. Миколаїв

справа №487/8948/24

провадження №22-ц/812/563/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Носіковим І. М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2025 року та додаткове рішення від 11 березня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Лагоди А. А. у приміщенні суду у м.Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з зазначеним вище позовом до ОСОБА_3 , який обґрунтовував наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook оприлюднив статтю із заголовком «Ніколи такого не було і ось знов», у якій принизив честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 як людини, посадової особи, державного службовця та керівника державного органу та створив негативне враження стосовно нього як нечесної людини, непрофесіонала, правопорушника, корупціонера тощо. У вказаній статті читачам нав`язується думка, що позивач причетний до подій, зазначених у статті і вчиняв дії, у яких його звинувачує відповідач.

Позивач вказував, що інформація поширена ОСОБА_3 не має жодного відношення до нього та не підтверджена доказами. Викладена відповідачем інформація не відповідає дійсності, є неправдивою, а тому має бути спростована як недостовірна. Висловлювання наведені у статті відповідача, стилістика інформації та застосовані мовні обороти мали стверджувальну форму з посиланням на конкретні факти щодо позивача, при цьому, відповідач не використовував мовні засоби, характерні для припущень, повідомлення суб`єктивних думок або власних поглядів, а відтак, поширена інформація, враховуючи її зміст, загальний контекст, не може вважатися оціночним судженням, а є констатацією фактів з використанням різкої лексики, що є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за яких відбулося поширення такої інформації, оскільки її зміст та характер свідчить про наявність фактів, які жодним чином не стосуються позивача, його приватного життя, службової діяльності та матеріального становища. Поширена інформація висловлена в принизливій, зневажливій та зухвалій формі, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах невизначеного кола осіб. Поширена інформація формує думку про те, що ОСОБА_1 тісно пов`язаний з корупційною діяльністю, зловживає посадовим становищем, більш того, особисто вчиняє кримінально карані діяння на займаній посаді.

Отже, на думку позивача, спірна інформація є однозначно негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачем принципів моралі, неетичної поведінки у особистому та суспільному житті, а відтак, поширення такої інформації порушує право на повагу до гідності та честі позивача.

Також позивач зазначав, що через поширення відповідачем недостовірної інформації та допущення ним різних негативних висловлювань він зазнав моральної шкоди, яку оцінив у 100 000 грн. За твердженням позивача дії відповідача призвели до появи у нього негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, фіксованість на негативних переживаннях, тривога за майбутнє.

Посилаючись на викладене, позивач просив:

1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію інформацію щодо ОСОБА_1 , яку поширив ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook у статті із заголовком «Ніколи такого не було і ось знов», а саме «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації. Місяць тому писав про ситуацію з начальником ДМС Києва та області ОСОБА_4 . Тоді журналісти - розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин. Замість того, щоб пояснити, як його родичі так раптово розбагатіли, чиновник подав позов до суду на журналістів. Виявилося, що в деклараціях начальника ДМС Києва та області за різні роки є ще багато чого цікавого. Цього разу розслідування стосується квартири в елітному будинку в центрі Києва. https://mezha.net/.../iak-studentka-moskovskoho.. Як дізналися журналісти, у 2016 році голова міграційної служби міста Харкова та Харківської області ОСОБА_5 (таку посаду він тоді займав) продає квартиру у Харкові своїй племінниці ОСОБА_6 . Вона на той момент була студенткою Московського державного університету. Через рік дівчина інвестує в квартиру в елітному житловому комплексі на Печерську поряд з Бесарабкою «Джек-Хаус». Станом на 2017 рік вартість квартири такої ж квадратури та з ремонтом становила приблизно $389 000. Племінниця тоді навіть не почала працювати, але загадковим чином знайшла таку значну суму. Що цікаво, ОСОБА_5 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 тис. грн, щомісяця 61,7 тис. грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $ 2 тис. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_7 . А теоретично йому потрібно ще витрачати гроші хоча б на їжу. Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_8 . Співпадіння? Також журналісти декілька разів приходили до приймальні голови ДМС Києва та області, але знайти чиновника на робочому місці не змогли. Відповідно взяти коментар у самого ОСОБА_8 не вдалося. У відповідь на журналістський запит у НАЗК заявили, що вони проводять моніторинг способу життя ОСОБА_8 . Наведені у нашому зверненні факти про чиновника будуть враховані під час здійснення моніторингу його способу життя. З нетерпінням чекаємо на результат перевірки. Якщо факти, які вказали журналісти підтвердяться, то можна буде казати про незаконне збагачення чиновника. Вважаю, що невідворотність покарання має стати центральною ідеєю боротьби з корупцією. Якщо простими словами, то винні мають сидіти за гратами. І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає»;

2) зобов`язати ОСОБА_3 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили вилучити із загального доступу публікацію опубліковану 14 вересня 2024 року на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook «Ніколи такого не було і ось знов»;

3) зобов`язати ОСОБА_3 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook повідомлення про ухвалене у справі судове рішення з публікацією тексту вступної та резолютивної частини рішення у цій справі;

4) стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що позивачем належними доказами не доведено позовних вимог, а саме факту належності веб-сторінки у соціальній мережі Facebook відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису. Крім того суд вказав, що позивач є керівником державного органу, а отже межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо пересічної особи.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 11 березня 2025 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішеннями суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем факту належності веб-сторінки у соціальній мережі Facebook відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису. Надані позивачем докази свідчать, що автором публікації та власником сторінки « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у соціальній мережі Facebook є ОСОБА_3 . Саме він на своїй сторінці розмістив статтю із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яку переглянула необмежена кількість користувачів соціальної мережі. Інформація, викладена у цій статті у формі фактичних тверджень, носить негативний характер. Висловлювання наведені у тексті допису фактично є звинуваченням позивача у вчиненні кримінально караних діянь, що не відповідає дійсності. Відтак, поширена відповідачем інформація є недостовірною.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не надано оцінку доказам та не викладено висновків з приводу позовної вимоги про визнання поширеної інформації недостовірною.

Стосовно стягнення судом першої інстанції з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн ОСОБА_1 вказав, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження понесення цих витрат. Крім того позивач зазначив, що розмір заявлених витрат є неспівмірним із складністю справи, яка є незначною.

Доводи інших учасників справи

Відповідачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

На думку ОСОБА_3 суд дійшов правильного висновку, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів того, що саме визначений позивачем відповідач є відповідальним за публікацію у соціальній мережі Facebook зазначеної позивачем інформації.

Крім того він погодився з думкою суду про те, що позивач як публічна особа може піддаватися критиці у більш широкому аспекті. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також відповідач вказав, що з аналізу допису вбачається, що опублікована у ньому інформація, ким би вона не була поширена, є оціночним судженням.

До того ж він звернув увагу на те, що судом було встановлено, що станом на 17 грудня 2024 року вказаний позивачем допис у соціальній мережі Facebook відсутній.

Враховуючи викладене, відповідач зазначав, що усі заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними.

У відзиві відповідач також вказував про те, що у суді апеляційної інстанції поніс витрати на професійну правничу допомогу, докази чого надасть суду у встановлений цивільним процесуальним законодавством строк.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 12 та 17 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали та призначено розгляд на 23 квітня 2025 року на 11 год 00 хв.

Сторони та їх представники в судове засідання, призначене на 23 квітня 2025 року, не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Представники сторін надіслали до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю їх у розгляді інших справ.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 клопотань про відкладення розгляду справи не надсилали.

Судом відмовлено у задоволенні клопотань представників сторін, оскільки відповідно до вимог ст.372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд визнав неявку представників сторін неповажною, оскільки причиною неявки до суду апеляційної інстанції вони вказали надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки поважність причин неявки представників сторін судом апеляційної інстанції не встановлена, сторони реалізували своє право на викладення відповідних аргументів у заявах по суті справи, поясненнях, апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим переглянути справу за відсутності сторін та їх представників, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи

14 вересня 2024 року на сторінці «Taras Zahorodniy» у соціальній мережі Facebook було опубліковано допис із заголовком «Ніколи такого не було і ось знов» з наступним змістом: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації. Місяць тому писав про ситуацію з начальником ДМС Києва та області ОСОБА_4 . Тоді журналісти - розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин. Замість того, щоб пояснити, як його родичі так раптово розбагатіли, чиновник подав позов до суду на журналістів. Виявилося, що в деклараціях начальника ДМС Києва та області за різні роки є ще багато чого цікавого. Цього разу розслідування стосується квартири в елітному будинку в центрі Києва. https://mezha.net/.../iak-studentka-moskovskoho.. Як дізналися журналісти, у 2016 році голова міграційної служби міста Харкова та Харківської області ОСОБА_5 (таку посаду він тоді займав) продає квартиру у Харкові своїй племінниці ОСОБА_6 . Вона на той момент була студенткою Московського державного університету. Через рік дівчина інвестує в квартиру в елітному житловому комплексі на Печерську поряд з Бесарабкою «Джек-Хаус». Станом на 2017 рік вартість квартири такої ж квадратури та з ремонтом становила приблизно $389 000. Племінниця тоді навіть не почала працювати, але загадковим чином знайшла таку значну суму. Що цікаво, ОСОБА_5 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 тис. грн, щомісяця 61,7 тис. грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $ 2 тис. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_7 . А теоретично йому потрібно ще витрачати гроші хоча б на їжу. Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_8 . Співпадіння? Також журналісти декілька разів приходили до приймальні голови ДМС Києва та області, але знайти чиновника на робочому місці не змогли. Відповідно взяти коментар у самого ОСОБА_8 не вдалося. У відповідь на журналістський запит у НАЗК заявили, що вони проводять моніторинг способу життя ОСОБА_8 . Наведені у нашому зверненні факти про чиновника будуть враховані під час здійснення моніторингу його способу життя. З нетерпінням чекаємо на результат перевірки. Якщо факти, які вказали журналісти підтвердяться, то можна буде казати про незаконне збагачення чиновника. Вважаю, що невідворотність покарання має стати центральною ідеєю боротьби з корупцією. Якщо простими словами, то винні мають сидіти за гратами. І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає».

У довідці Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 16.10.2024 №202/2024-Д зазначено, що соціальна мережа Fасеbоок є багатокористувацькою платформою, власник якої забезпечує технологічну можливість для створення її користувачами власних веб-сторінок та бізнес-сторінок. Такі користувачі, створюючи власні веб-сторінки та бізнес-сторінки, наводять дані у добровільному порядку та під власну відповідальність, погоджуючись з політикою конфіденційності Fасеbоок. Дані користувачів (адреса електронної пошти, телефон тощо), що повідомляються під час реєстрації (з метою здійснення авторизації) на веб-сайті https://www.facebook.com/, відомі виключно власнику такого веб-сайту компанії Meta Platforms, Inc. Останній також відомі ІР-адреси та інші ідентифікатори, з використанням яких здійснювався вхід зареєстрованими користувачами (log-файли) до соціальної мережі Fасеbоок, що може також слугувати додатковим доказом належності певної веб-сторінки відповідному користувачу. Так, на веб-сайті https://www.facebook.com/ створено сторінку користувача з іменем «Тарас Загородний», що доступна за адресою у мережі Інтернет: https://www.facebook.com/тaras.zahorodniy (містить «синю позначку підтвердження», яка означає, що цей акаунт пройшов перевірку справжності, може належати підписникам Meta Verified та відомим особистостям або брендам), на якій розміщені наступні ідентифікатори дата створення сторінки: 06 липня 2009 року; дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 ; веб-сайти та соціальні мережі: ІНФОРМАЦІЯ_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 ; рідне місто: Миколаїв; місто проживання: Київ; освіта: Національний університет «Києво-Могилянська академія», фінанси і кредит (2001 рік випуску), Правознавство Юрист ОНЮА (2005 рік випуску), Lee Kuan Yew School of Public Policy (2021 рік випуску); робота: Керуючий партнер «Національної антикризової групи».

Відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальній мережі Fасеbоок, деякі підтверджені облікові записи належать відомим людям, брендам або установам, водночас інші підписано на Meta Verified. Значок підтвердження означає, що обліковий запис було підтверджено на основі його активності в наших продуктах або інформації і документів, які надав його власник. Meta Verified це платна підписка, яка включає значок підтвердження, підтримку облікового запису, захист від видавання себе за іншу особу й багато інших функцій. Наявність значка підтвердження поряд зі сторінкою або профілем Facebook означає, що Facebook підтвердив, що вони справді представляють відповідну особу чи бренд. Вимоги для подання заявки на значок підтвердження: 1) справжність. Представляє реальну людину, зареєстровану компанію або юридичну особу; 2) унікальність. Є єдиним представленням цієї особи або компанії. Лише одна сторінка чи один профіль може бути підтверджено для однієї фізичної або юридичної особи (винятком є сторінки та профілі для певних мов); 3) повнота. Має розділ «Про нас», світлину профілю чи сторінки й нещодавню активність, включно з принаймні одним дописом; 4) популярність. Представляє відому людину, бренд або компанію, що часто шукають в Інтернеті.

Згідно з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №15236 від 25 жовтня 2024 року, проведеної судовим експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» Ткачук І. А., у тексті допису, поширеному ІНФОРМАЦІЯ_7 Загороднім Тарасом на персональній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) міститься інформація негативного характеру стосовно ОСОБА_1 , викладена у формі фактичних тверджень: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації», «Тоді журналісти - розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин», «Що цікаво, ОСОБА_5 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 тис. грн, щомісяця 61,7 тис. грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $ 2 тис. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_7 », «Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника В`ячеслава Гузя. Співпадіння?» і оціночних суджень «І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає».

З відповідей Служби безпеки України, Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Державної міграційної служби України від 15.10.2024, 16.10.2024, 05.11.2024 та витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом на 17.07.2024 випливає, що кримінальних проваджень, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, не встановлено, до дисциплінарної відповідальності не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Стаття 277 ЦК України визначає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У свою чергу фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

У пунктах 9, 12, 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема, рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Згідно з Законом України «Про авторське право та суміжні права» власник веб-сторінки це особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та управляє і/або розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею.

Тобто законодавець окремо вирізняє власника веб-сайту (у даному випадку соціальної мережі) та власника веб-сторінки (акаунту), і це стосується й відповідальності за розміщення інформації в соціальних мережах.

Таким чином, пред`являючи вимоги до певної особи та визначаючи її відповідачем у цій категорії прав, позивач має надати докази ідентифікації особи, яка буде відповідати за порушення його права та довести приналежність акаунту у соціальній мережі тій чи іншій фізичній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, її недостовірність, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відповідно до частини 1-3 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними доказами не доведено позовних вимог, а саме факту належності веб-сторінки у соціальній мережі Facebook відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису. Крім того суд вказав, що позивач є керівником державного органу, а отже межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо пересічної особи.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з таким висновком суду, оскільки він не у повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази доводять факт належності веб-сторінки у соціальній мережі Facebook ОСОБА_3 та поширення ним спірного допису. Вказане випливає із змісту веб-сторінки, яка містить інформацію про відповідача та спірний допис, та наявності на веб-сторінці синьої позначки підтвердження, яка відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі Fасеbоок, означає, що Facebook підтвердив, що веб-сторінка справді представляє відповідну особу чи бренд.

За такого, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про недоведеність позивачем факту належності веб-сторінки у соціальній мережі Facebook відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису.

Між тим колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , однак, з інших мотивів, а саме недоведеності позивачем, що викладений відповідачем допис містив твердження про факти, а не оціночні судження.

Доведення відповідачем до інших осіб своєї позиції про позивача не можна вважати розповсюдженням недостовірної інформації в розумінні статті 277 ЦК України, оскільки відповідачем, на думку колегії суддів, не було поширено інформацію про факти, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночними судженнями відповідача і не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження, припущення і стосувалася критики особи та дій позивача. При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами.

Оскільки позивач є публічною особою, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою ніж окремої пересічної особи.

З викладених мотивів колегія суддів не погоджується з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №15236 від 25 жовтня 2024 року про те, що частина допису, поширеного ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 на персональній сторінці у соціальній мережі Fасеbоок, викладена у формі фактичних тверджень, що носять негативний характер, які підлягають спростуванню на підставі ст.277 ЦК України.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає частково слушними доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду від 24 лютого 2025 року, обставинам справи.

Щодо розподілу судових витрат судом першої інстанції

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 вказаного Закону встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правничої допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 зазначено вище Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок його обчислення, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Норми ст.246, 259, 270 ЦПК України передбачають, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач заявляв про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача у відзиві на позовну заяву.

28 лютого 2025 року після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті справи відповідачем через представника Бойкініча Р. С. подано до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у сумі 25 500 грн.

До вказаної заяви було додано договір про надання правничої допомоги №25/10/2024 від 25.10.2024 та акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 28.02.2025. Пункт 4.3. договору передбачає, що сума гонорару підлягає оплаті протягом 5 робочих днів від дня отримання акту прийому-передачі наданих послуг.

З зазначених доказів випливає, що професійну правничу допомогу відповідачу надавав адвокат Бойкініч Р. С. Вказана допомога складалася з: підготовки та подання відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив; участі адвоката у судових засіданнях; підготовки та подання заяви про розподіл судових витрат.

Сторони договору склали акт приймання-передачі наданих послуг на суму 25 500 грн.

Позивач заперечував стягнення цих витрат через їх необґрунтованість.

Ухвалюючи 11 березня 2025 року додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 14 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично отримав таку допомогу на суму 19 500 грн. Однак, враховуючи особливості предмета спору, ціну позову, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, складність справи, яка на думку суду першої інстанції є незначною, виходячи з критеріїв виправданості витрат, розумності їх розміру та співмірності з позовом, суд прийшов до висновку, що заява відповідача про розподіл вказаних витрат підлягає частковому задоволенню на суму 14 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

За результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_1 судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аналізуючи складені представником відповідача документи під час розгляду справи, обсяг та час, витрачений адвокатом для їх складання, обсяг виконаних робіт, колегія суддів вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт.

Посилання позивача на те, що стягнутий судом розмір витрат є неспівмірним із складністю справи, яка є незначною, колегія суддів відхиляє. Судом першої інстанції були враховані усі чинники, які впливають на визначення розміру таких витрат. Визначений судом розмір витрат відповідає критеріям їх реальності (їх дійсність та необхідність), а також критерію їх розумності з урахуванням складності справи.

Що стосується доводів позивача про те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження понесення цих витрат, то вони є безпідставними, оскільки договір про надання правничої допомоги, укладений між відповідачем та його представником, передбачає, що сума гонорару підлягає оплаті протягом 5 робочих днів від дня отримання акту прийому-передачі наданих послуг.

Частина 8 статті 141 ЦПК України надає право сторонам справи сплатити такі витрати після розгляду справи.

З урахуванням викладеного апеляційний суд не вбачає підстав для скасування або зміни додаткового рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду від 24 лютого 2025 року зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення суду від 11 березня 2025 року підлягає залишенню без змін, бо є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через його представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 24 квітня 2025 року.