Справа №463/3418/25
Провадження №4-с/463/12/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. Львів

Личаківський районний суд міста Львова у складі:

Головуючої судді Бобрової Ю.Ю.,

за участі:

секретаря судових засідань - Назара Р.М.,

стягувача - ОСОБА_1 ,

представника приватного виконавця Білецького І.М. - Куцого А.В. ,

представника скаржника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Личаківського районного суду м. Львова справу за скаргою ОСОБА_3 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання дій неправомірними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст вимог скарги

Скаржник ОСОБА_3 13.04.2025 року звернулася до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. про визнання дій неправомірними та скасування постанов.

Із покликанням на добровільне виконання нею рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 червня 2022 та неправомірність дій приватного виконавця просила суд:

1) визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. в частині не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника та винесення постанови про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду неправомірними;

2) скасувати постанову про арешт коштів боржника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_3;

3) скасувати постанову про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_3;

4) скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 17.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_3.

2. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи

13.04.2025 скаржник ОСОБА_3 13.04.2025 року звернулася до суду зі скаргою на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. про визнання дій неправомірними та скасування постанов.

14.04.2025 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддям, справу передано в провадження судді Бобровій Ю.Ю.

16.04.2025 ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова прийнято дану скаргу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

16.04.2025 представник Білецького І.М. - Кусий А.В. подав до суду клопотання про залишення заяви без розгляду.

22.04.2025 представником ОСОБА_3 - ОСОБА_8. подано до суду заперечення на заяву Кусого А.В. , подану в інтересах приватного виконавця Білецького І.М.

22.04.2025 Кусим А.В. , в інтересах Білецького І.М. подано заперечення на скаргу на дії приватного виконавця, до якої долучено матеріали виконавчого провадження.

23.04.2025 у судове засідання з`явилися стягувач ОСОБА_1 , представник приватного виконавця Білецького І.М. - Куций А.В. , представника скаржниці ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

3. Позиція скаржниці

Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.06.2022 у справі № 463/6829/21 задоволено цивільний позов ОСОБА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні 1/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом видачі ОСОБА_1 ключів від замка (замків) вхідних дверей.

Постановою Львівського апеляційного суду від 22.11.2022 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 Постанову Львівського апеляційного суду від 22.11.2022, додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 30.12.2022 скасовано, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.06.2022 - залишено в силі.

Скаржниця зазначала, що розуміючи обов`язковість виконання рішення суду добровільно 23.08.2024 на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; тел. НОМЕР_1 ) виконала рішення суду шляхом направлення ключів від замка (замків) вхідних дверей будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується накладною № 860 та описом до неї.

17.03.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, реєстраційний номер НОМЕР_3, на підставі виконавчого листа №463/6829/21, виданого 12.06.2024 Личаківським районним судом м. Львова про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом видачі ОСОБА_1 ключів від замка (замків) вхідних дверей. У вказаному виконавчому провадженні ОСОБА_3 визнана боржником, а ОСОБА_1 - стягувачем.

18.03.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні реєстраційний номер НОМЕР_3.

Про відкриття виконавчого провадження скаржниця дізналася після повідомлення від банку про накладення арешту на її рахунки та із застосунку «Дія», оскільки будь-якої постанови в рамках вказаного провадження не отримувала, адже 23.02.2022 року виїхала за межі України та з того часу до України не поверталася.

Після ознайомлення з документами, долученими до Автоматизованої системи виконавчого провадження, направлення приватним виконавцем Білецьким І.М. постанови про відкриття виконавчого провадження чи про накладення арешту на кошти боржника не знайшли підтвердження.

З урахуванням того, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.06.2022 у справі № 463/6829/21 було виконано до моменту відкриття виконавчого провадження, на офіційну електронну адресу приватного виконавця Білецького І.М. 27.03.2025 було спрямовано заяву про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження». У подальшому вказана заява була спрямована в письмовому вигляді, та отримана/вручена адресату (згідно трекінгу Укрпошта) 08.04.2025 року.

Однак, ні 27.03.2025 року, ні 08.04.2025 року, а ні в подальшому приватним виконавцем Білецьким І.М. постанову про закінчення виконавчого провадження винесено не було, як і не було надано відповідь за результатами розгляду вказаної заяви. Не відреагувавши на отримані заяви про закінчення виконавчого провадження 10.04.2025 року приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду. Згідно вказаної постанови, рішення суду боржником не виконано що підтверджується актом приватного виконавця від 10.04.2025. Однак, про вихід на місце чи ініціювання вчинення будь яких виконавчих дій боржника у вказаному виконавчому провадженні, чи її представника, не повідомлялося, тим паче про факт виходу за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного, приватний виконавець перевірити належне виконання рішення суду, згідно якого саме ОСОБА_3 повинна передати ключі ОСОБА_1 і де є обов`язкова участь боржника не міг, а відповідно продовжив вживати, на думку скаржниці, неправомірні дії.

Крім того, представником ОСОБА_3 - ОСОБА_8. подано до суду заперечення на заяву Кусого А.В. , подану в інтересах приватного виконавця Білецького І.М., де виклав свої заперечення на клопотання представник Білецького І.М. - Кусого А.В. про залишення скарги и без розгляду, аналогічні викладеним у скарзі, вказав номер ідентифікатора доступу до виконавчого провадження, надав підтвердження надсилання скарги на дії виконавця учасникам справи.

У судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вказала, що не вважає пропущеним строк звернення до суду із скаргою на дії приватного виконавця, адже ухвалу про відкриття провадження ОСОБА_3 не отримувала в силу перебування за кордоном з 2022 року. Зазначила, що ключі від спірної квартири направлялися поштою. Доказів їх отримання ОСОБА_1 надати не змогла, як і не змогла підтвердити, що направлялися ключі саме від квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

4. Позиція приватного виконавця

Представник приватного виконавця Білецького І.М. - Куций А.В. вважав, що скарга скаржниці підлягає поверненню без розгляду з огляду на вимоги ч.ч. 3, 4 статті 448 ЦПК України, у силу вимог якої скарга не містить: ідентифікатора для повного доступу до інформації про виконавче провадження; даних про наявність чи відсутність електронних кабінетів ні особи що подає скаргу ні інших учасників справи; доказів направлення копій скарг та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням вимог ст. 43 ЦПК України.

Указував, що відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Жодних обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з цією скаргою, не вказано і доказів на їх підтвердження в матеріалах справи відсутні, а відтак скаржниця пропустила строк звернення до суду з даною скаргою без поважних причин. У даному випадку можливість своєчасного звернення до суду з цією скаргою залежала виключно від волевиявлення самої позивачки, тобто мала суб`єктивний характер.

17.03.2025р. приватним виконавцем на адресу скаржниці скеровано постанову про відкриття виконавчого провадження. Як зазначено в самій скарзі ще як мінімум з 27.03.2025 року боржниця знала про існування виконавчого провадження оскільки на адресу приватного виконавця скеровано було заяву про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Тобто скарга мала б бути подана до 07.04.2025, проте її подано лише 13.04.2025р. з пропущеним строком і клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою не подано.

Вибір адвоката, який надаватиме професійну правничу допомогу, зокрема у формі представництва інтересів в суді, є правом особи (позивача), але правом, яке передбачає також настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і в матеріально-правовому спорі, переданого на розгляд суду), передовсім для скаржника. Договір з адвокатом укладено ще 20.05.2021 про що свідчить ордер долучений до матеріалів справи. Незнання цього не звільняє від настання цих наслідків.

Також із покликанням на ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» просив закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки позов в частині скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

У судовому засіданні представник приватного виконавця Білецького І.М. - Куций А.В. підкреслив, що постанову про відкриття виконавчого провадження приватний виконавець направив рекомендованим листом як того вимагає чинне законодавства, а всі інші постанови - простим листом. Всі дії приватного виконавця узгоджуються із встановленим законом алгоритмом їх виконання.

Просив суд скаргу:

у частині скасування постанов про арешт коштів боржника та про відкриття виконавчого провадження - залишити без розгляду;

провадження в частині скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду - закрити.

у частині визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. в частині не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника та винесення постанови про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду неправомірними - відмовити за безпідставністю.

Із посиланням на укладений Договір про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 15 квітня 2025 року між приватним виконавцем Білецьким І.М. та адвокатом Кусим А.В. просив стягнути з стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

5. Позиція стягувача

Стягувач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позицію Кусого А.В. , підтвердив, що ключі, передані ОСОБА_3 не підходять ні до квартири, ні до «калітки», що не дає змоги виконати рішення суду. У зв`язку з чим він клопотав перед приватним виконавцем про відкриття виконавчого провадження та вчинення інших необхідних дій у виконавчому провадженні з метою захисту його порушених прав.

6. Фактичні обставини, встановлені судом

12.06.2024 Личаківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом видачі ОСОБА_1 ключів від замка (замків) вхідних дверей. У вказаному виконавчому провадженні ОСОБА_3 визнана боржником, а ОСОБА_1 - стягувачем (а.с. 51-52).

17.03.2025 представник стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 звернувся до приватного виконавця Білецького І.М. із заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 53-54).

Постановою приватного виконавця Білецького І.М. від 17.03.2025 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №463/6892/21 від 12.06.2024, виданого Личаківським районним судом м. Львова про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом видачі ОСОБА_1 ключів від замка (замків) вхідних дверей (а.с. 57-58).

Указану постанову приватний виконавець Білецький І.М. направив на адресу ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 рекомендованим листом, що підтверджується фіскальним чеком Укрпошта (а.с. 59), однак, як слідує із трекінгу даного відправлення - лист повернуто виконавцю 06.04.2025 за закінченням терміну зберігання. (а.с. 60-61).

27.03.2025 року ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_3 направив на електронну адресу приватного виконавця Білецького І.М. заяву про закінчення виконавчого провадження (а.с. 62-63). На підтвердження добровільного виконання рішення суду, до вказаної заяви ОСОБА_8 долучив опис вкладення до поштового відправлення на ім`я ОСОБА_1 «ключі від будинку АДРЕСА_1 » у кількості 1 шт., оголошена цінність 200 грн. та доказ надсилання цього поштового відправлення ОСОБА_1 - накладною Укрпошта від 23.08.2024 (а.с. 64-65).

17.03.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди (а.с.73-74), якою постановлено стягнути із ОСОБА_3 21600,00 грн. основної винагороди.

18.03.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 76-77), якою визначено загальну суму мінімальних витрат - 487 грн 64 коп.

Постановою приватного виконавця від 18.03.2025 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать банку у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 22087 грн 64 коп. (а.с. 78-79).

Актом приватного виконавця Білецького І.М. від 10.04.2025 підтверджується, що при виході за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що рішення суду боржником не виконано, ключі не передано (а.с 81).

У подальшому 10.04.2025 приватним виконавцем Білецьким І.М. винесено постанову про накладення на ОСОБА_3 штрафу за невиконання рішення суду - 1700,00 грн. (а.с. 82-83).

6. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що скарга: у частині скасування постанов про арешт коштів боржника та про відкриття виконавчого провадження підлягає залишенню без розгляду; провадження в частині скасування постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду слід закрити, тоді як у частині визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. в частині не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника та винесення постанови про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду неправомірними слід відмовити за безпідставністю.

При цьому суд застосував до спірних правовідносин наступні норми матеріального права.

1. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Системний аналіз наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що у разі надходження на виконання виконавчого документа, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження або прийняти рішення про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття його до виконання. Вчинення державним виконавцем будь-яких інших виконавчих дій чинне законодавство не передбачає.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. Ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Так, у відповідності до ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначено перелік документів виконавчого провадження, які надсилаються сторонам та іншим учасникам рекомендованим поштовим відправленням, а саме: постанова про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанови, передбачені пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону.

Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом, вимоги про направлення ухвали про відкриття виконавчого провадження від 17.03.2025 боржнику рекомендованим поштовим відправленням на адресу, вказану у виконавчому листі - виконано приватним виконавцем цього ж дня у повному обсязі, тоді які всі інші документи виконавчого провадження направлено простим поштовим відправленням, а відтак суд вважає, що приватним виконавцем не порушено вимоги закону в частині направлення документів виконавчого провадження стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі (ч. 1 ст. 28 Закону). Що свідчить про правомірність його дій.

У відповідності до п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі його фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З урахуванням того, що відповідно до положень ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Підставність дій приватного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження та винесення постанов про накладення арешту на кошти боржника та накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду підтверджується відсутністю доказів виконання скаржницею рішення суду в частині передачі ключів. Покликання представником скаржниці про його добровільне виконання не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. У судовому засіданні представниця скаржниці не змогла надати підтвердження, що ОСОБА_3 надіслала на адресу ОСОБА_1 ключі саме від спірної квартири і чи таке надсилання дало змогу виконати рішення суду. Як було встановлено в ході судового розгляду, під час виїзду приватного виконавця - ключі не підійшли, а отже рішення суду не виконане, про що складено відповідний акт приватним виконавцем.

За таких обставин у суду відсутні підстави визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. в частині не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника та винесення постанови про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду - неправомірними.

2. У силу вимог ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Цей обов`язок закріплений в частині першій статті 68 Конституції України, за змістом якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Разом з тим, обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тобто, закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідомий принцип права: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, який міститься в частині другій статті 68 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»). У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Отже за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

Судом встановлено, що 27.03.2025 представник боржника направив на електронну адресу приватного виконавця Білецького І.М. заяву про закінчення виконавчого провадження, з огляду на що беззаперечним є висновок, що станом на 27.03.2025 йому вже було відомо про відкриття виконавчого провадження, у протилежному випадку він би не просив його закінчити. Тому суд критично ставиться до покликання представника скаржниці про те, що їй стало відомо про наявність виконавчого провадження із застосунку «Дія» після повідомлення від банку про накладення арешту на її рахунки.

З огляду вищевикладене, скарга повинна бути подана до суду до 07.04.2025, тоді як реально подана лише 13.04.2025, тобто з пропуском строку на звернення до суду. Ба більше, у скарзі не зазначені поважні причини пропуску такого строку. У судовому засіданні представниця скаржниці наполягала на відсутності пропуску строку. За таких обставин, своєчасність звернення до суду з цією скаргою залежала виключно від волевиявлення самого позивача, тобто мала суб`єктивний характер. Будь-яких поважних причин, що перешкоджали позивачу своєчасно особисто або через представника, який є адвокатом звернутися чи (через систему Електронний суду) до суду за захистом свого порушеного права, не встановлено, що узгоджується із правовою позицією ВП ВС у справі № 990/115/22.

Крім того, суд звертає увагу, у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуца проти України», заява № 18986/06, ЄСПЛ зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи. Рішенням від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії», заява № 40897/98 ЄСПЛ також визначив, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Направивши на адресу стягувача ключі від спірної квартири, скаржниця, розуміючи, що є боржником за виконавчим листом, мала б поцікавитися чи прийнято стягувачем ОСОБА_1 її добровільне виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України у разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Покликання представника скаржниці на переривання визначених Законом України «Про виконавче провадження» строків та їх встановлення з дня припинення або скасування воєнного стану є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем.

Виходячи зі змісту наведених законодавчих положень, Законом України «Про виконавче провадження» не встановлено строків, протягом яких здійснюється перевірка законності виконавчого провадження (судовий контроль за виконання судових рішень), вони встановлені Розділом 7 ЦПК України.

3. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню, є постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Таким чином, відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», постанова державного виконавця про накладення штрафу є окремим виконавчим документом, примусове виконання якого не пов`язане із виконанням рішення суду.

Нормами частини 2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Поняття штрафу, вжите у частині другій статті 74 Закону № 1404-VIII, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення, та його стягнення проводиться на користь держави.

Отже, ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» прямо передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Частиною 1 ст. 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Скаржницею оскаржено постанову приватного виконавця про накладення штрафу, винесену на підставі ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», яка є окремим виконавчим документом. При цьому накладення штрафу на боржника під час примусового виконання судового рішення є мірою відповідальності у виконавчому провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №382/389/17 зазначено, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 , від 12 червня 2019 року у справі №370/1547/17, від 03 квітня 2019 року у справі №370/1288/15 , від 03 квітня 2019 року у справі №370/1034/15-ц.

Також, правові висновки про належність до юрисдикції адміністративних судів розгляду вимог щодо оскарження постанов виконавця про накладення штрафів, неодноразово викладалися у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справах №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18) та № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі №821/872/17 (провадження №11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі №826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі №279/3458/17-ц (провадження №14-543цс18) від 09 жовтня 2019 року у справі №758/201/17 (провадження №14-468цс19), від 19 травня 2020 року у справі №754/2223/15-ц (провадження №14-568цс19), від 18 серпня 2021 року у справі №463/4691/20 (провадження №61-8303св21).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №2610/27695/2012 (провадження №14-37цс21) суд також звернув увагу на відмінності між правовою природою штрафів, які може накласти державний виконавець та розяснив юрисдикцію оскарження постанов державного виконавця у разі їх накладення та стягнення.

Оскільки скаржницею серед іншого оскаржуються дії приватного виконавця та, зокрема, постанови про накладення штрафу на боржника, які є окремим виконавчим документом, дана скарга, в цій частині, не підлягає розгляду у порядку, визначеному ЦПК України, а підлягає закриття на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

6. Розподіл судових витрат між сторонами

Згідно рішення Великої Палати Верховного Суду 18 грудня 2024 року у постанові по справі №921/357/20 до правовідносин щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом скарги на дії/бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення застосовуються загальні положень процесуального законодавства

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Разом з тим, розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Представник приватного виконавця Білецького І.М. - Кусий А.В. просив суд стягнути витрати за надання професійної правничої допомоги на загальну суму 15000,00 грн.

Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, адвокатом Кусим А.В. подані ордер та Договір про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 15.04.2025 №131 П (а.с. 23-25).

Однак, витрати, зазначені представником приватного виконавця не можна вважати обґрунтованими та співмірними зі складністю справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Покликання адвоката на те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, суд не вправі втручатися у ці правовідносини, а адвокат самостійно визначається із стратегією захисту інтересів свого клієнта, спростовуються викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 позицією, згідно якої не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Надаючи оцінку співмірності розміру понесених приватним виконавцем витрат на адвоката з обсягом наданих ним послуг і виконаних робіт, суд з`ясував, які конкретно роботи (послуги) виконав (надав) адвокат (підготовка та подання до суду клопотання про залишення скарги без розгляду на 6 аркушах; підготовка та подання до суду заперечення на скаргу на дії приватного виконавця на 8 аркушах; участь в 1 судовому засіданні), при цьому, суд враховував не лише, чи передбачено виконання цих робіт договором, але й чи відповідають вони критерію необхідності - чи було їх вчинення обов`язковим, і чи доцільним було їх виконання - чи вплинули вони на перебіг розгляду справи.

За таких обставин, суд вважає співмірним, необхідним і достатнім стягнути на користь Білецького І.М. 3 000 грн 00 коп. витрат на професійну (правничу) допомогу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 260, 261, 447-452 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_3 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича про визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича:

у частині скасування постанов про арешт коштів боржника приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_3 та про відкриття виконавчого провадження приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького Ігоря Мироновича від 17.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_3 - залишити без розгляду;

провадження в частині скасування постанови про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. від 18.03.2025, реєстраційний номер виконавчого провадження НОМЕР_3 - закрити;

у частині визнання дій приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Білецького І.М. в частині не винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника та винесення постанови про накладення штрафу на ОСОБА_3 за невиконання рішення суду неправомірними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Білецького Ігоря Мироновича 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Роз`яснити скаржниці право на звернення із вимогою про оскарження постанови про накладення штрафу на боржника у виконавчому провадженні до адміністративного суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду згідно ст.354 ЦПК України.

Ухвала складена та підписана суддею 28.04.2025.

Суддя Юлія БОБРОВА