ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1989/24 Головуючий суддя І інстанції Єфіменко Н. В.
Провадження № 22-ц/818/797/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на нерухоме майно (крім землі), з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ейбатова Заур Мардан огли на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що вона з 09.01.2010 відкрито володіє кв. АДРЕСА_1 в цілому. Право власності на вказану квартиру в 1/6 частки належить їй, 1/2 частки - третій особі, та 1/3 - частки власника не має. Позивач сплачує комунальні платежі, здійснює необхідний догляд за майном, та вважає, що вона має право на 1/3 частки у праві власності на кв. АДРЕСА_1 , що не має власника, за набувальною давністю

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції вказав, що наявні у справі докази свідчать про обізнаність позивача про користування чужим майном, а відтак, позивач не може вважатися добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Ейбатов Заур Мардан огли в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка надала до суду достатньо доказів на підтвердження наявності підстав для набуття права власності на вказану частину квартири за набувальною давністю, проте суд першої інстанції не належним чином дослідив фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та висновки Верховного Суду, в результаті чого дійшов неправильних висновків та прийняв неправильне та протиправне судове рішення. Доводи апеляційна скарга за своїм змістом є аналогічною доводам позовної заяви.

Вказано, що добросовісність заволодіння спірним майном має визначатись судом саме на момент такого заволодіння майном. Позивачка, ОСОБА_1 стала фактичним володільцем спірної нерухомості після смерті її матері - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (що станом на момент звернення з позовною заявою складає більше як 10 років володіння), як у свою чергу вступила у спадщину на 1/6 частину спірної квартири після смерті ОСОБА_6 , але не оформила такі спадкові права. Відповідно, у момент фактичного заволодіння спірною частиною квартири Позивачкою, Позивачка була добросовісним набувачем такого чайна, адже їй не було відомо та не могло бути відомо про існування будь-яких інших осіб, які мають права на таку спірну частину нерухомості, відповідно їй не було відомо про існування інших спадкоємців та про те, що вона почала користуватись чужим майном. Адже, Позивачка не була учасником спадкової справи після смерті ОСОБА_6 (адже навіть її мати хоч і вступила у спадщину, але не оформляла своїх спадкових прав (що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, яке наявне в матеріалах справи), що означає відсутність будь-яких звернень з цього приводу до нотаріуса), тому вона об`єктивно та відповідно до закону і не мала механізмів (без відповідної ухвали суду) дізнатись про існування та/або зміст спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , зважаючи на те, що такі відомості є нотаріальною таємницею та можуть надаватись виключно на ухвалу суду (про що зазначалось вище детальніше). Відповідно, з моменту фактичного заволодіння спірним майном після смерті матері, Позивачка здійснювала добросовісно, відкрито та належним чином всі права та обов`язки саме власника такого спірного майна. Адже, спірна 1/3 частина квартири (зокрема в момент фактичного заволодіння Позивачкою таким майном і аж до моменту, коли Позивачці стало відомо про існування інших спадкоємців після смерті ОСОБА_6 ) ні в спадок, ні жодним іншим чином не перейшли від ОСОБА_6 , яка померла ще ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому, вже 25 років юридично нікому не належали, що створювало значні проблеми для реалізації прав осіб, яким законно на праві власності належить інша, більша частина квартири. Це фактично, навіть змушувало Позивачку належним чином здійснювати обов`язки власника і щодо спірної частини майна, адже квартира є цілісним об`єктом нерухомості, тому навіть з технічної точки зору, Позивачка не може залишити без управління та догляду частину квартири. Проте, суд першої інстанції не дослідив належним чином такі обставини, які прямо випливають з письмових доказів, та дійшов помилкового висновку про недобросовісність заволодіння спірним майном Позивачкою, а також невірно визначив момент часу щодо якого має визначатись добросовісність набувача майна.

Зазначено, що враховуючи той факт, що спадкова справа після смерті ОСОБА_6 була відкрита ще у 1998 році, та станом на зараз, тобто до 2024 року, ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 так і не оформили належним чином свої спадкові права, то це свідчить про відсутність у них бажання на отримання такої спадкової маси, зокрема спірної частки квартири. Позивачка, ОСОБА_1 , з часу смерті її матері (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто 14 років назад), та по теперішній час самостійно проживає у спірній квартирі. Саме Позивачка, одноособово, здійснює оплату комунальних платежів, здійснює необхідні ремонтні роботи та інші дії, які необхідні для утримання нормального житлового стану зазначеної квартири не лише стосовно своєї 1/6 частини, а і, фактично, стосовно всієї квартири, включно з 1/3 частинами, які не мають юридично жодного власника. Володіння вказаним майном здійснювалось Позивачкою відкрито, інший співвласник (власниця 1/2) не заперечувала проти володіння Позивачкою спірною 1/3 частиною квартири та вказане володіння Позивачкою ні від кого не приховувалось. Володіння Позивачкою спірною 1/3 частиною квартири було постійним та безперервним протягом усього часу після смерті матері Позивачки, що на разі складає вже більше 14 років, Позивачка постійно проживає у вказаній квартирі, здійснює її утримання, а також оплату за комунальні послуги та інші необхідні платежі. Копії відповідних квитанцій, які збереглися у Позивачки, надані до суду першої інстанції.

Просить також врахувати положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови). Враховуючи викладене, фактично, до строку володіння Позивачкою спірним майном правомірно додати і період з 2001 року до 09.01.2010 року, тобто період яким спірним майно володіла мати Позивачки, аж до її смерті. Відповідно, загальний строк, протягом якого Позивачка відкрито та добросовісно володіє спірним майном (враховуючи правила сингулярного/ універсального правонаступництва) складає з 01.01.2001 року по цей час, тобто більше 23 років.

Також зазначено, що долучені адвокатом до матеріалів справи в суді першої інстанції, оригінали Протоколів опитування адвокатом Воронцової Олени Руфимівни та ОСОБА_7 від 15.07.2024 року (у додатках до яких надано і копії паспортів та РНОКПП, які засвідчені власноручними написами опитаних осіб) є належними та вагомим доказами по справі. Тому, просив суд апеляційної інстанції врахувати такі докази при розгляді справи та надати їм належну оцінку.

Окрім цього, звертає увагу суду на те, що судова практика з розгляду аналогічних справ йде шляхом винесення рішень про задоволення таких позовних вимог. До прикладу у справах №№ 629/1732/23, 635/7421/23.

Також покликається на рішенні Європейського суду з прав людини від 18.06.2002 року у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини», в якому Суд зауважив, що той факт, що заявник протягом п`яти років використовував для свого проживання землю, яка належала Міністерству фінансів, не може вважатися фактом володіння майном, і немає підстав для висновку, що він міг правомірно претендувати на передання права на землю. Однак, незважаючи на доведеність факту, що заявник спорудив на цій землі будівлю, на порушення нормативних актів містобудування, Суд визнав, до п. Онер`їлдіз був фактичним власником основної споруди і складових частин халупи та будь-якого особистого майна, яке могло там міститися. На думку Суду, споруджене житло і той факт, що заявник проживав ньому разом і своєю сім`єю, становили суттєвий матеріальний інтерес, який, зустрічаючи з насправді толерантне ставлення з боку органів влади, означав володіння майном для цілей пункту 1 статі 1 Протоколу 1. Суд визнав, що реальне та ефективне здійснення цього права, передбаченого статтею 1 Протоколу N 1 може вимагати вжиття реальних заходів захисту. Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» , заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не належить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з зав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, як зазначено в Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 р. (справа Уа754/613/18-ц), тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Зважаючи на наведене, конкретні обставини даної справи щодо наявності обставин, визначених частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України, є підстави і для застосування загальних засад цивільного права - принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також однієї з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні її позовних вимог, які стосуються частини квартири, яка 18.11.2014 після смерті ОСОБА_5 , позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/6 частки у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 , на підставі досліджених доказів, виходив із встановлених обставин справи та дійшов висновку, що позивачу було відомо, що власником іншої частки квартири є інші особи, що унеможливлює набуття частки такої квартири у власність позивача за давністю володіння відповідно до правил, встановлених статтею 344 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майном. Отже оскільки власником частини квартири, на яку претендує позивач, є інша особа, про що позивачу відомо, не можна вважати добросовісним її володіння часткою нерухомістю, яка належить цій особі. Відсутність власників або спадкоємців цих власників, які могли б прийняти спадщину, не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном добросовісним.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, та відхиляє доводи сторони позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Згідно з положеннями частин 1 та 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц, від 22 лютого 2021 року у справі №607/21758/19.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18 не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст.344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі № 278/2443/18 (провадження № 61-19963св21),від 01 листопада 2023 року у справі № 369/2190/22 (провадження № 61-3246св23).

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що 26 лютого 1996 ОСОБА_6 , ОСОБА_4 придбали кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого на Українській універсальній біржі «Культінвест» 26.02.1996 р. № 4710.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є доньками ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18 травня 1998 ОСОБА_5 звернулась до Восьмої ХДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 .

18 червня 1998 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до Челябінської нотаріальної контори №4 із заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 , про що свідчить лист 92-020-7/545-98 від 30.10.1998.

18 листопада 2014 після смерті ОСОБА_5 , позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з 1/6 частки у праві спільної власності на кв. АДРЕСА_1 .

З письмових пояснень свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які проживають у буд. АДРЕСА_2 , вбачається, що позивач з моменту смерті її матерії, тобто з 2010 року відкрито та добровільно володіє кв. АДРЕСА_1 , приймає участь у різних будинкових спорах та ініціативах, справно оплачує комунальні послуги, місце проживання не змінювала. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у будинку ніколи не бачили.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За змістом ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, 1/2 частки кв. АДРЕСА_1 належить третій особі ОСОБА_4 , інша 1/2 - належала ОСОБА_6 , яка померла 1998 р., та після її смерті із заявами про прийняття спадщини вчасно, у шестимісячний строк, звернулись три доньки: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ніхто із доньок ОСОБА_6 свідоцтво про прийняття спадщини не отримав.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на день відкриття спадщини на спірну частку квартири, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття о.

Отже, з урахуванням вчасного прийняття спадщини, яка відрилася у 1998 році після смерті ОСОБА_6 : ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за змістом ст. 548 ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на день відкриття спадщини та її прийняття вказаними спадкоємцями ця спадщина визнається належною спадкоємцям з моменту відкриття спадщини. Встановивши ці обставини, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що фактичне володіння позивачкою цією спадщиною не можна вважати добросовісним у контексті визначених у ст. 344 ЦК України підстав для набуття її у власність за набувальною власністю.

Таким чином, цивільні відносини у даній справі виникли як до набрання чинності Цивільним кодексом України, а саме щодо спадщини яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 у 1998 році, так і після набрання чинності ЦК України в частині визнання права власності за набувальною даністю, а відтак, застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі: ЦК УРСР) та норми Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року (далі: ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і заповітом.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Зазначенні положення закону також містяться у ст.ст.1217, ч.5 ст.1268 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.

Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у ст.1297 ЦК України

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Таким чином, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виходячи з вищенаведеного, на даний час, 1/3 частини у праві власності на кв. АДРЕСА_1 не є такою, що не має власника.

Отже, наявні у справі докази свідчать про обізнаність позивача про користування чужим майном, а відтак, позивач не може вважатися добросовісним набувачем в розумінні ст. 344 ЦК України, тому суд першої інстанції встановивши вищевказані обставини спадкування дійшов правильного висновку про відсутність підстав до задоволення позову. Наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними, не відповідають змісту вказаної норми ст. 344 ЦК України та вищевказаним правовим висновками касаційного суду. Наведені у доводах скарги правові висновки ЄСПЛ не є релевантними за обставинами справи до справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції, а тому колегія суддів їх відхиляє. Немає визначених у ч. 4 ст. 263 ЦПК України для врахування практики судів першої інстанції у вищевказаних у доводах скарги цивільних справах, які у касаційному порядку не переглядалися.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що утримання позивачем квартири, проживання в ній, здійснення ремонтів, оплата комунальних послуг - не є підставами для визнання права власності на спірну частину квартири за набувальною давністю, оскільки підстави, встановлені ст.344 ЦК України для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, в даному випадку, відсутні, відповідно позовні вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, тому відповідно до статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки рішення суду залишено без змін перерозподіл судових витрат не проводиться, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору залишаються за нею.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ейбатова Заур Мардан огли залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.