Справа №949/864/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2025 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Виконавчий комітет Дубровицької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою та просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме її постійне місце проживання в м. дубровиця по АДРЕСА_1 , з 01 серпня 1985 року до 2002 року.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Отже, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суддя повинен враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми заяви, встановленим статтям 175, 177 ЦПК України, так і спеціальним вимогам щодо розгляду даної категорії справ.

Встановивши, що заяву було подано без додержання вищевказаних вимог ЦПК України, ухвалою від 10 квітня 2025 року заявнику надано п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху для усунення вищевказаних недоліків.

Зокрема, в даній ухвалі суд звертає увагу на те, що важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту (п. 1 ч. 1 ст. 318 ЦПК України), оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки, а також з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Так, метою встановлення даного факту, заявник у заяві зазначила необхідність внесення її історичних відомостей, а саме відомостей про реєстрацію місця її проживання з 01 серпня 1985 року до 20 лютого 2002 року в Реєстр територіальної громади Дубровицької міської ради та їх передачею до відомчої інформаційної системи ДМС та Реєстру.

Втім, заявник не вказує на які права впливає чи які права порушує відсутність відомостей про реєстрацію місця її проживання з 01 серпня 1985 року до 20 лютого 2002 року.

Таким чином, вищевказана заявником у заяві мета встановлення юридичного факту є лише похідною, що буде слугувати лише доказом підтвердження її проживання, без вказівки на подальшу реалізацію отриманих відомостей з Реєстру територіальної громади про реєстрацію місця її проживання після їх внесення до зазначеного Реєстру.

Разом з тим, заявник вказує, що встановлення такого факту породжує юридичні наслідки, проте не зазначає які саме.

Крім того, суд наголошує, що важливою обставиною є те, що лише з урахуванням зазначеної в заяві мети, визначається і коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Заявник зазначила заінтересованою особою Виконавчий комітет Дубровицької міської ради, при цьому не роз`яснила чому вона вважає її саме такою особою, в сенсі вимог ст. 294 ЦПК України, оскільки заінтересованою собою має бути орган, куди заявник буде звертатись для реалізації судового рішення, а також для відновлення порушених прав.

Таким чином, суд в ухвалі від 10 квітня 2025 року вказав, що заявнику слід визначитися з якою метою вона просить встановити факт проживання у зазначені нею період та місці та на підставі цього визначитися із заінтересованими особами, де в подальшому вона буде реалізувати свої права, які були порушені.

Разом з тим, у порушення п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, в заяві не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету заінтересованої особи.

Зазначена ухвала суду про залишення заяви без руху від 10 квітня 2025 року отримана заявником 24 квітня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Того ж дня, через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків до якої додано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення у новій редакції з додатковими матеріалами.

Так, у заяві ОСОБА_1 зазначає, що метою встановлення вказаного факту є необхідність внесення її історичних відомостей, а саме відомостей про реєстрацію місця її проживання з 01 серпня 1985 року до 20 лютого 2002 року в реєстр територіальної громади Дубровицької міської ради та їх передачею до відомчої інформаційної системи ДМС та реєстру. Отже, на переконання заявниці, такий факт породжує юридичні наслідки, а чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту і встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

На її звернення щодо надання інформації про попереднє місце її проживання у листі від 17 квітня 2025 року №Б-612 Дубровицька міська рада посилається на постанову КМ України від 07 березня 2025 року №263 "Деякі питання визначення порядку внесення відомостей про місце проживання особи у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення для отримання відповідних доплат". Оскільки зазначена постанова передбачає, що підставою внесення відомостей щодо місця проживання до Єдиного державного демографічного реєстру є, зокрема, будинкова книга, яка у неї втрачена, то рішення у цій справі про встановлення факту проживання буде підставою для внесення даних про її місце проживання до будинкової книги та надалі для внесення відповідних відомостей до цього реєстру.

Відтак, вважає саме Дубровицьку міську раду заінтересованою особою у цій справі.

Крім того, наголошує у заяві, що з 15 травня 2023 року їй встановлена друга група інвалідності, захворювання пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС. При цьому інвалідність їй встановлена до 01 червня 2026 року. Відповідно і 01 червня 2026 року закінчується і дія посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії НОМЕР_1 , яке було їй видане 09 червня 2023 року.

Тому, для повторного медичного огляду та для заміни посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи у неї витребовуватимуть дані про місце її фактичного проживання у період до та тривалий час після аварії на ЧАЕС.

Таким чином, відсутність таких даних у Єдиному державному демографічному реєстрі веде до порушення її прав на належне соціальне забезпечення, гарантоване особам з інвалідністю внаслідок ЧАЕС, зокрема, проходження медичних обстежень та процедур, безкоштовне отримання ліків за відповідною програмою онкохворих.

У підсумку, заявниця у заяві зазначає, що встановлення факту проживання у відповідний період у м. Дубровиця породжує такі правові наслідки як гарантований державою належний соціальний захист її, як особи з інвалідністю другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Отже, ознайомившись із заявою в новій редакції та доданими до неї матеріали, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання в м. Дубровиця, яке, як відомо, є населеним пунктом, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Як вбачається з доданої копії посвідчення категорія 1 серія НОМЕР_1 , видане 09 червня 2023 року, ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи.

Звернення до суду, як вбачається із заяви та доданих до неї матеріалів, мотивоване тим, що заявниця є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, строк дії посвідчення якого закінчується 01 червня 2026 року, а тому для повторного медогляду та зміни посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи їй необхідне підтвердження проживання у відповідний період у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, що буде надавати їй право на соціальне забезпечення, як особі з інвалідністю, захворювання якої пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС.

Як вбачається з доданих до заяви матеріалів, 11 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Виконавчого комітету Дубровицької міської ради із заявою щодо надання їй відомостей про місце її проживання у відповідний період.

Проте, у своїй відповіді Виконавчий комітет Дубровицької міської ради звернув увагу заявниці, які документи необхідно подати для внесення таких відомостей до реєстру територіальної громади з подальшою їх передачею до відомчої інформаційної системи ДМС та Реєстру та зазначено, що надати інформацію про переднє місце реєстрації за відсутності будинкової книги неможливо.

Також роз`яснено порядок оскарження даної відповіді до Рівненського окружного адміністративного суду.

В силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обов`язковими у застосуванні є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а також у постановах Верховного Суду України у разі, якщо не встановлено підстав для відступу від такого висновку. Необхідно врахувати, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Так, заявницею до заяви додано постанову Верховного Суду від 18 січня 2024 року, для застосування її висновків у вирішенні даної справи.

Втім, варто зауважити, що обставини спору у вказаній постанові Верховного Суду не є аналогічними чи близькими за змістом до обставин у даній справі, оскільки підставами, які послугували судовому спору є призначення та виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, що пов`язано з фактом спільного проживання позивачки у незареєстрованому шлюбі з таким військовослужбовцем як чоловік і жінка.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Отже, при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так, перелік підвідомчих суду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачений змістом ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Втім, встановлення факту проживання особи на території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, до зазначеного переліку не входить.

Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що в порядку цивільного судочинства розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц.

Слід зазначити, що основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З огляду на документи, які є у матеріалах справи, заявниця звернулася до суду з метою отримання доказу, який би підтверджував правомірність її дій, спрямованих на повторне отримання статусу потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи після закінчення дії посвідчення серії НОМЕР_1 та отримання, у зв`язку з цим, соціального забезпечення відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема підтвердження факту проживання на території радіоактивного забруднення.

До того ж, процедуру видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначає Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 року №551, де у пункті 11 передбачено, що посвідчення видаються уповноваженими органами за зареєстрованим або фактичним місцем проживання особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами.

Під час заміни посвідчення з однієї категорії на іншу попереднє посвідчення підлягає вилученню уповноваженим органом для подальшого зберігання в особовій справі постраждалої особи.

Рішення про відмову у видачі посвідчення може бути оскаржено у судовому порядку.

Проте, переведення заявницею мети звернення до суду саме для подальшого внесення відомостей про місце її проживання до Реєстру територіальної громади є лише ухилення від основної мети, а саме заміна посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та, зокрема, є похідною.

Тобто, предметом розгляду в даному випадку є встановлення факту, від якого залежить виникнення майнових прав заявниці, тобто безпосередньо право останньої на виплату пенсійних виплат, тобто існує спір про право заявниці на отримання грошових коштів, що має бути предметом розгляду справи у позовному провадженні.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, обраний спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Отже, зважаючи на вищевказані норми законодавства та позицію Верховного Суду, зокрема викладену у листі від 01 січня 2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, коли встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Зважаючи на вказане, дана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки спір щодо права на доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч.1 ст. 4 КАС України).

Зі змісту п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що у кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній на підставі. У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, заява про встановлення факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 186, 259-261, 315, 352-354 ЦПК України, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Виконавчий комітет Дубровицької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Роз`яснити заявниці, що вона має право подати позов на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду Тарасюк А.М.