РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/20952/24

Провадження № 22-ц/4815/428/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів:Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянула в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року, ухваленого в складі судді Левчук О.В., дата складання повного тексту рішення 25.12.2024 року, у справі № 569/20952/24

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання.

Позов обґрунтований тим, що відповідач є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є студентом 1 курсу денної форми навчання Національного університету «Острозька академія» термін закінчення навчального закладу - 30 червня 2028 року. В зв`язку з тим, що син навчається на платній основі, не отримує стипендії, не має самостійного заробітку, вона несе витрати на оплату навчання, харчування, проїзд, мобільний зв`язок, на придбання одягу та взуття, канцелярського приладдя, оргтехніки, тощо.

ЇЇ доходів вкрай недостатньо для утримання сина та покриття витрат на навчання. Окрім цього, стверджує, що відповідач не надає жодної допомоги на утримання сина, хоча має таку можливість, оскільки працює та отримує сталий дохід.

Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання у вищому навчальному закладі, у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до закінчення нею навчання, але не пізніше досягнення нею двадцяти трьох років.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, з 28.10.2024 та до закінчення ОСОБА_3 навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі на рішення відповідач вказує на його незаконність, оскільки суд задовольняючи частково позовні вимоги не врахував, що позивачем не надано доказів щодо відсутності можливості самостійно утримувати повнолітню дитину та те що у дитини відсутній самостійний заробіток. Крім того, суд не врахував стан здоров`я відповідача. Звертає увагу суду на те, що єдиним джерелом його доходу є заробітна плата.

Зазначає, що суд безпідставно поклав на нього судові витрати щодо сплати судового збору, оскільки він звільнений від його сплати на підставі п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час навчається в Національному університеті «Острозька академія» на денній формі навчання,термін закінчення навчального закладу - 30 червня 2028 року.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст.ст. 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Частиною першою статті 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Таким чином, однією з обов`язкових обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, є наявність у відповідача можливості надавати таку матеріальну допомогу.

Тож стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) дійшов висновку про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Так, при визначенні розміру аліментів, необхідно врахувати матеріальне становище платника аліментів, а також те, що обов`язок утримання дитини на належному рівні законодавцем покладається у рівному обсязі на батьків, а також те, що дитина, яка продовжує навчання, безсумнівно потребує принаймні мінімальних витрат на власне утримання.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Убачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши повноліття, продовжує навчання, власного доходу не має, проживає у гуртожитку, та перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, яка забезпечує одягом, продуктами харчування та всім необхідними для навчання знаряддями.

Встановивши вказані обставини та врахувавши, що відповідач як батько дитини що продовжує навчання має змогу надавати матеріальну допомогу, якої потребує син, суд прийшов до правильного висновку, що в силу зазначених положень СК України останній зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею двадцяти трьох років.

За таких обставин, аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, виходячи із принципу справедливості, добросовісності та розумності, стан здоров`я платника аліментів, наявність стабільного доходу та враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дітей, місцевий суд дійшов вірного висновку, що стягнення аліментів у розмірі 1/8 частки від заробітку (доходу) щомісячно до закінчення ОСОБА_3 навчання 30.06.2028 року, є справедливим та достатнім з урахуванням наведеного вище.

Будь яких належних та достатніх доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, відповідач суду не надав .

При цьому висновки суду першої інстанції не суперечать правовій позиції щодо підстав виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, висловленій Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 квітня 2021 року у справі №308/4214/18) і постанові від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Щодо розподілу судових витрат.

Убачається, що в матеріалах справи наявна копія посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, серія НОМЕР_1 від 17.05.2021 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 461/663/17 (провадження № 61-14422св28) вказано, що «відповідно до посвідченням від 14 грудня 2010 року ОСОБА_4 є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни-інвалідів війни. За таких обставин заявник має право на пільги щодо сплати судового збору, встановлені пунктом 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, зокрема і при поданні апеляційної скарги. Відповідні висновки щодо правильного застосування пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у взаємозв`язку із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» висловлені Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-855цс16.»

Аналогічні висновки зроблені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 800/203/17 (провадження № 11-863заі18), постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 826/13286/16, від 20 травня 2020 року у справі № 640/14679/19, від 02 липня 2020 року у справі № 620/2075/19, від 13 травня 2021 року у справі № 300/2690/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 761/1004/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 210/834/15-ц.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 , як особа, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях незалежно від категорії справи або групи інвалідності.

Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин суд помилково стягнув з відповідача судовий збір у дохід держави, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Разом з тим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності стягнутих витрат на правничу допомогу, оскільки такі не знайшли свого підтвердження.

Інші докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 у дохід держави 1211,20 грн судового збору скасувати.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 квітня 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.