Номер провадження: 22-ц/813/1229/25
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року по справі за скаргою ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Борисова Даніїла Сергійовича, щодо розрахунку аліментів, заінтересована особа стягувач - ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати необґрунтованими та незаконними обмеження, які були запровадженні державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Борисовим Даніїлом Сергійовичем у виконавчому провадженні № 63857130, скасувати рішення державного виконавця щодо обмежень та визнати незаконним розрахунок по сплаті аліментів від 15 листопада 2023 року.

В обґрунтування скарги заявник вказав на те, що він дізнався про встановлені відносно нього обмеження у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів. Однак він завчасно сплачував аліменти та ніколи не мав заборгованості, що підтверджується розрахунками державного виконавця. У березні 2022 року стягувач звернулася до нього з проханням допомогти матеріально коштами для забезпечення комфортних умов проживання дитини та його навчання в школі в рахунок аліментів, зауваживши, що грошові перекази будуть рахуватися як оплата аліментів на дитину, що підтверджується листуванням. Кошти перераховувалися на карту для виплат аліментів та з призначенням аліментів для ОСОБА_4 , з чим стягувач і погоджувалася, оскільки два попередні розрахунки нею не оскаржувалися.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року скаргу ОСОБА_3 , суб`єкт оскарження - державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Борисов Даніїл Сергійович, заінтересована особа стягувачка - ОСОБА_1 , на дії та рішення державного виконавця щодо розрахунку аліментів задоволено.

Визнано незаконними обмеження які були запровадженні державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Борисовим Даніїлом Сергійовичем у виконавчому провадженні № 63857130.

Скасовано прийняті державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Борисовим Даніїлом Сергійовичем 13 вересня 2023 року постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю, у керуванні транспортними засобами застосованих до ОСОБА_3 .

Визнано незаконним розрахунок по сплаті аліментів від 15 листопада 2023 року складений державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Борисовим Даніїлом Сергійовичем.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити заявнику у задоволенні скарги на дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Борисова Даніїла Сергійовича, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд роблячи висновки, що аліменти сплачені на перед не урахував суттєві обставини по справі, а саме - відсутність між сторонами угоди про сплату аліментів на перед. На думку ОСОБА_1 , словосполучення «в рахунок аліментів» та «сплата аліментів на перед» відрізняються та не є тотожними. Так, зацікавлена особа не заперечує отримання 1 900 дол. США в рахунок аліментів, але домовленості що це сплата аліментів за період з 2022-2023 зі скаржником не було. З переписки між зацікавленою особою та скаржником вбачається, що мова йде про здійснення фінансової допомоги у сумі 1 900 дол. США на переїзд мати з дитиною до США та тимчасової оплати оренди. Сторони домовились, що дана сума буде сплачена в рахунок аліментів.

Крім того, зазначає, що на виконанні державного виконавця знаходиться рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів у розміні 1/5 частини від доходів боржника. Отже в рішенні суду не йде мова про стягнення аліментів у твердій сумі, а зазначено саме про стягнення 1/5 частини від доходів. Таким чином, не зрозуміло, як сторони можуть домовитись про сплату аліментів на перед, якщо стягувачу та боржнику не може бути відомим, який розмір доходів у боржника буде у майбутньому.

Перед тим, як робити висновки про відсутність заборгованості зі сплати аліментів суд першої інстанції повинен був визначитися по трьом питанням: яка середня заробітна плата у Сінгапурі за період з 2021-2023; який розмір доходів був отриманий платником аліментів; скільки взагалі було сплачено аліментів на момент подання скарги боржником.

11.10.2024 року через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_3 адвокатом Хижняк А.В. на адресу суду направлено відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству, а тому підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Від старшого державного виконавця Київського ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеси) Борисова Д.С. на адресу суду надійшли додаткові пояснення, згідно яких останній просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 .

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 08.04.2025 року на 16:00 год. старший державний виконавець Київського ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеси) Борисов Д.С. у судове засідання не з`явився, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявив, на адресу суду надіслав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності.

Присутні у судовому засіданні представник ОСОБА_3 адвокат Хижняк А.В. та представник ОСОБА_1 адвокат Жученко Р.О. не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 08.04.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Київського ВДВС у місті Одесі ПМУ МЮ (м. Одеси) Борисова Д.С., визнаючи незаконними обмеження які були запровадженні державним виконавцем, скасовуючи прийняті 13 вересня 2023 року державним виконавцем постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю, у керуванні транспортними засобами застосованих до ОСОБА_3 та визнаючи незаконним розрахунок по сплаті аліментів від 15 листопада 2023 року, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний розрахунок складений державним виконавцем з порушенням, без врахування аліментів сплачених боржником у сумі 2 000 доларів США, що переведені на картку стягувачки 25, 28 лютого та 04 березня 2022 року, з зазначенням в призначені платежу «аліменти на ОСОБА_5 ». З урахуванням проведених оплат, на вказаний період у ОСОБА_3 відсутня заборгованість по сплаті аліментів. Оскільки розмір визначеної виконавцем заборгованості, як наслідок, став підставою для прийняття державним виконавцем 13 вересня 2023 року постанов про встановлення боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю, у керуванні транспортними засобами, то такі постанови є незаконними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на виконанні в Другому Київському відділі ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження № 63857130 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини всіх видів доходу, щомісячно до повноліття сина до 29 червня 2030 року, починаючи з 16.03.2020 року.

14 грудня 2020 року державним виконавцем Другого Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі заяви стягувача відкрито виконавче провадження з виконання вказаного рішення (т. 1 а. с. 119).

Також було встановлено, що ОСОБА_3 працює в Республіці Сінгапур за контрактом, оскільки відомостей про розмір доходів Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) не надано, усі розрахунки по аліментам проводилися виходячи з середньої заробітної плати працівника в Одеській області за даними Головного управління статистики в Одеській області.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам складеного головним державним виконавцем Демченко О.В. станом на 01 квітня заборгованість по сплаті аліментів відсутня та враховано оплати ОСОБА_3 на суму 2000 доларів США (т. 1 а. с. 21).

З розрахунку заборгованості по аліментам складеного заступником начальника відділу Фішер В.В. станом на 01 червня 2022 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня та враховано оплати ОСОБА_3 на загальну суму 2000 доларів США переведені на картку (т. 1 а. с. 23).

Крім того, 01 лютого 2023 року, головним державним виконавцем Демченко О.В. було здійснено розрахунок в якого враховано оплати боржника за лютий та березень 2022 року та відраховано суми за курсом НБУ, встановлено станом на 01.02.2023 року відсутність заборгованості (т. 1 а. с. 97).

Оскаржуваний заявником розрахунок складений державним виконавцем Борисовим Д.С. та містить інформацію про період з січня по листопад 2023 року, тобто за 11 місяців, сукупний розмір заборгованості станом на 15.11.2023 року склав 28 804,60 грн. (т. 1 а. с. 25-26).

13 вересня 2023 року у зв`язку з наявною заборгованістю державним виконавцем Борисовим Д.С. прийнято постанови про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю, у керуванні транспортними засобами (т. 1 а. с. 261-268).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України "Про виконавче провадження").

Положеннями ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Предметом оскарження можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і приводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України "Про державну виконавчу службу" та "Про виконавче провадження".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (ч. 5 ст. 26 Закону).

Згідно зі статтею 71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У частині третій статті 195 СК України зазначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Відповідно законодавець визначив обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та водночас імперативно передбачив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (ч. 9 ст. 71 Закону).

Як вбачається із матеріалів справи, 14.12.2020 року Київським відділом ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі заяви ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження № 63857130 з примусового виконання виконавчого листа № 523/4001/20 від 04.12.2020 року виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, починаючи з 16.03.2020 року і до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 05.04.2022 року складеного головним державним виконавцем Демченко О.В. станом на 01 квітня заборгованість по сплаті аліментів відсутня, враховано платежі ОСОБА_3 на суму 47 711,89 грн. Разом з тим, державним виконавцем в графі «Сукупний розмір заборгованості» зазначено суми з від`ємним значенням, так станом на березень 2023 року сукупний розмір заборгованості становить « - 21526,49 грн».

Із розрахунку заборгованості по аліментам від 09.06.2022 року складеного заступником начальника відділу Фішер В.В. станом на 01 червня 2022 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня, враховано платежі ОСОБА_3 на загальну суму 2000 доларів США переведені на картку стягувача (25 лютого 2022 року 100 доларів США, 28 лютого 2022 року 1400 доларів США та 04 березня 2022 року 500 доларів США), що по курсу НБУ склали 47 711,89 грн.

У лютому 2023 року, головним державним виконавцем Демченко О.В. було здійснено розрахунок в якого враховано оплати боржника за лютий та березень 2022 року та відраховано суми за курсом НБУ, встановлено станом на 01.02.2023 року відсутність заборгованості.

Вказані вище розрахунки сторонами не оскаржені і недійсними у встановленому порядку не визнані.

11 вересня 2023 року на електронну адресу виконавчої служби надійшла заява від стягувача, в якій вона просила надати розрахунок заборгованості за сплату аліментів. У заяві стягувач, зокрема, зазначила про не систематичність виплат аліментів на утримання дитини боржником.

13 вересня 2023 року державним виконавцем Борисовим Д.С. обчислено розмір заборгованості по сплаті аліментів та встановлено заборгованість у розмірі 20 948,80 грн. без згадування у розрахунку будь-яких надходжень у доларах США у лютому-березні 2022 року з перерахунком їх у національну валюту за курсом НБУ, як це враховувалось у попередніх розрахунках заборгованості, виконаних головним державним виконавцем Демченко О.В. станом на 01 квітня 2022 року та заступником начальника відділу ОСОБА_7 станом на 01 червня 2022 року.

Після складення оскаржуваного розрахунку заборгованості по аліментам від 13.09.2022 року державним виконавцем Борисовим Д.С. цього ж дня винесено повідомлення про внесення відомостей про ОСОБА_3 до Єдиного реєстру боржників.

13 вересня 2023 року у зв`язку з наявною заборгованістю державним виконавцем Борисовим Д.С. прийнято постанови про встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю, у керуванні транспортними засобами.

18 вересня 2023 року боржник звернувся із заявою до виконавчої служби щодо зняття обмежень та видалення з реєстру боржників з наданням відповідних доказів.

25 вересня 2023 року державним виконавцем Борисовим Д.С. надано відповідь в якій останній повідомив, що підстави для задоволення заяви відсутні.

08 листопада 2023 року боржник звернувся до виконавчої служби з заявою про видачу розрахунку заборгованості за ВП № 63857130 за період з 01 квітня 2023 року по 31 жовтня 2023 року. До заяви додано копії чеків про телеграфні перекази на картку стягувача коштів на загальну суму 2000 доларів США.

У відповідь на заяву боржника від 08.11.2023 року повідомлено, зокрема, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які підтвердження про сплату аліментів у період з 01.04.2023 року по 01.10.2023 року та зазначено про відсутність заяви, повідомлення сторін або іншого документального підтвердження про наявність взаємної згоди сторін виконавчого провадження про те, що аліменти можуть бути сплачена на перед.

Оскаржуваний заявником розрахунок, складений державним виконавцем Борисовим Д.С., містить інформацію про період з січня по листопад 2023 року, тобто за 11 місяців, сукупний розмір заборгованості станом на 15.11.2023 року склав 28 804,60 грн.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця Київського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Борисова Д.С. скаржник посилався на те, що ним особисто, в рахунок сплати аліментів на утримання сина, на рахунок ОСОБА_1 було здійснено грошові перекази у загальному розмірі 2 000 доларів США, що не враховані державним виконавцем, а саме: 25 лютого 2022 року 100 доларів США, 28 лютого 2022 року 1 400 доларів США та 04 березня 2022 року 500 доларів США, із зазначенням платежів «аліменти для Моісєєва Матвія», надавши відповідні копії чеків (квитанцій) з перекладом на українську мову (т. 1 а. с. 12-17).

Так, у справі, що переглядається, встановлено, що між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_3 відсутні інші грошові зобов`язання, окрім аліментних.

Водночас ОСОБА_1 не заперечувала отримання від ОСОБА_3 тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Стягувач лише заперечує отримання зазначених коштів саме в якості аліментів на дитину.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) зазначено, що боржник стверджував, що грошові кошти сплачував як добровільну виплату аліментів. Будь-яких доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови стягувача від отримання банківських переказів від боржника. Суд врахував, що при грошових переказах через термінал самообслуговування банку у платника не було технічної можливості самостійно зазначати призначення платежу, всі платежі позначалися як "поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування".

У постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) та від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21) Верховний Суд зробив висновки, що виконавець повинен враховувати кошти, сплачені боржником на користь стягувача, оскільки чинне законодавство не передбачає права та обов`язку у виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій.

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 707/999/21 (провадження № 61-11411св22) враховано те, що немає відомостей про існування у боржника перед стягувачем будь-яких інших зобов`язань, які є відмінними від зобов`язань зі сплати аліментів. Сплата боржником на користь стягувача грошових коштів у спірний період здійснювалася зі сталою періодичністю. Також Верховний Суд врахував суперечливу процесуальну позицію стягувача щодо спірних коштів, яка у скарзі на дії державного виконавця посилалася на те, що не отримувала зазначених коштів, в апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції стверджувала, що кошти, які перераховував їй боржник, є платою за користування майном (побутовою технікою, меблями тощо), а у відзиві на касаційну скаргу звертала увагу, що із виписки за картковим рахунком неможливо встановити особу, яка перерахувала їй ці кошти.

У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23) встановлено, що між стягувачем та боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних. Стягувач не заперечувала отримання від боржника тих грошових переказів, де вона була зазначена отримувачем, а матеріали справи не містять відомостей щодо відмови стягувача від отримання грошових переказів, здійснених боржником. Наведене свідчить про часткове добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів. Враховуючи, що боржник надав копії квитанцій про здійснення платежів на користь стягувача, у державного виконавця не було підстав не враховувати надані боржником квитанції під час визначення заборгованості зі сплати аліментів.

Виходячи із сталої практики Верховного Суду, з урахуванням того, що між стягувачем та боржником немає інших грошових зобов`язань, окрім аліментних та того, що стягувач не заперечувала отримання коштів від боржника, однак заперечувала отримання зазначених коштів саме в якості аліментів на сина, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності (призначення платежів «аліменти для ОСОБА_5 »), враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги ОСОБА_3 .

Вказаний висновок колегії суддів повністю відповідає висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі № 206/2658/22.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник, працюючи в Республіці Сінгапур, з метою уникнення нарахування йому аліментів у розмірі частини від усіх видів його заробітку та нарахування йому заборгованості, як безробітному, по середній заробітній платі працівника для даної місцевості, не надає державному виконавцю відомості про свій офіційний дохід, тому розрахунок заборгованості взагалі підлягає збільшенню та про те, що боржник виїхав за кордон з метою ухилення від сплати аліментів та продовжує ухилятися від їх сплати шляхом приховування доходу, тому дії державного виконавця з відмови у здійсненні перерахунку аліментів є правомірними, оскільки боржником не надано документів про його офіційний дохід, колегією суддів не приймаються, оскільки по суті не стосуються предмету спору у цій справі. Крім того, посилання ОСОБА_1 на ухиляння боржника від сплати аліментів спростовуються наданими боржником чеками (квитанціями) про переведення стягувачу коштів з призначенням платежів - аліменти для ОСОБА_5 .

Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що копії чеків про телеграфні перекази не підтверджують сплату саме аліментів, оскільки переказ цих коштів здійснювався як фінансова допомога на переїзд матері з дитиною в США та тимчасову оплату оренди, так як між стягувачем та боржником відсутні інші грошові зобов`язань, окрім аліментних та стягувач не заперечує отримання від боржника таких грошових переказів, де ОСОБА_1 була зазначена отримувачем. Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що стягувачем в установленому законом порядку оскаржено попередні розрахунки заборгованості, зокрема, від 05.04.2022 року, від 09.06.2022 року та від 01.02.2023 року, в яких державними виконавцями враховані платежі ОСОБА_3 на загальну суму 2000 доларів США, що додатково свідчить про визнання ОСОБА_1 факту отримання грошових переказів, здійснених боржником.

З огляду на зазначене, встановлені у цій справі обставини та надані заявником докази на обґрунтуванням вимог скарги в сукупності можуть свідчити про добровільне виконання боржником свого обов`язку зі сплати аліментів.

За таких обставин апеляційний суд зазначає, що кошти, перераховані боржником ОСОБА_3 на користь стягувача аліментів ОСОБА_1 у період 25 лютого 2022 року, 28 лютого 2022 року та 04 березня 2022 року у загальному розмірі 2000 доларів США є коштами, спрямованими на погашення заборгованості по сплаті аліментів, оскільки остання не надала доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед нею, а також не вчиняла дій щодо відмови від отримання банківських переказів, які не стосувались боргових зобов`язань по виконанню судового рішення про стягнення аліментів на дитину.

Враховуючи, що ОСОБА_3 були надані копії чеків (квитанцій) з перекладом на українську мову про здійснення платежів у загальному розмірі 2000 доларів США на рахунок стягувача, а саме: 25 лютого 2022 року 100 доларів США, 28 лютого 2022 року 1 400 доларів США та 04 березня 2022 року 500 доларів США, із чітким зазначенням платежів аліменти для ОСОБА_5 , у державного виконавця не було підстав не враховувати здійснені боржником платежі під час формування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.11.2023 року, що є підставою для визнання такого розрахунку неправомірним та скасування.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки розмір визначеної виконавцем заборгованості, як наслідок, став підставою для прийняття державним виконавцем 13 вересня 2023 року постанов про встановлення боржнику тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю, у керуванні транспортними засобами, то такі постанови є незаконними та підлягають скасуванню, з чим погоджується і колегія суддів.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний тект постанови складено: 25.04.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова