Справа № 364/86/24 головуючий у суді І інстанції Ткаченко О.В.
провадження № 22-ц/824/5177/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» поданою представницею - адвокаткою Хитровою Любов`ю Володимирівною на рішення Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Осадчою Людмилою Володимирівною на додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Кіріченко В.М. звернувся до Володарського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просив суд:

- стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 вересня 2012 року у розмірі 44 383,89 грн станом на 30 січня 2024 року, яка складається з наступного: 35 867,87 грн - заборгованість за тілом кредиту; 8 516,02 грн - заборгованість за простроченими відсотками; а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву №б/н від 14 вересня 2012 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому збільшився до 25 000,00 грн.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту, щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором, однак не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями.

Також в процесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки до 40,8% річних.

У зв`язку з початком повномасштабного вторгнення та збройної агресії рф, банк скасував відсоткову ставку, а з 01 квітня 2024 року відсоткова ставка була поступово повернута.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30 січня 2024 року має заборгованість 44 383,89 грн, яка складається з наступного:

35 867,87 грн заборгованість за тілом кредиту;

8 516,02 грн заборгованість за простроченими відсотками.

15 березня 2024 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Осадча Л.В. подала відзив на позовну заяву, в якій заперечила проти вимог позивача в повному обсязі. Вважає, що банком не надані належні і допустимі докази та не врахована судова практика у даних справах. Зокрема позивач не довів, що саме надані умови є складовою кредитного договору і що дані умови відповідачка мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брала на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в умовленому позивачем розмірі, а також те, що анкета-заява є кредитним договором, а не договором про надання банківських послуг. Позивачем не надано суду доказів щодо встановлення відповідних кредитних лімітів. Довідка позивача про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки не може бути належним доказом так як вона не містить дати видачі цієї довідки, дати кредитного договору, номерів карток по яким було встановлено кредитний ліміт, підпису відповідача.

Отже, позивачем не надано доказів, що саме цей Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «універсальна» (надалі - Витяг з Тарифів) та умови і правила надання банківських послуг (надалі - Умови) розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов, а також те, що вказані документи в момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в документах, доданих банком до позовної заяви, розмірах.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не свідчить про укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов. Також, розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом.

03 квітня 2024 року представниця АТ КБ «ПриватБанк» - Меркулова В.В. подала відповідь на відзив в якій вказала, що згідно наданої до суду копії Анкети-заяви від 14 вересня 2012 року, чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловила згоду про укладення договору та виявила бажання оформити на своє ім`я Кредитку «Універсальна» та особистим підписом засвідчила: «Я згоден з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді...Я зобов`язуюся виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку».

Також до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з тарифів обслуговуваній кредитних карт «Універсальна» з якого чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту Банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 36% на рік, вказано розмір комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо.

Тобто, сторонами при укладенні Кредитного договору досягнуті усі істоти умови договору.

Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку.

Відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг.

З наданої виписки з карткового рахунку, чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач частково сплачувала заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»).

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку Відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції).

Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі.

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались.

Умови про порядок внесення змін до Тарифів та Умов та Правил надання банківських послуг були закладені з самого початку, тобто Позичальник перед підписанням кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами (умовами кредитного договору) і в разі незгоди із запропонованими умовами відмовитися від укладання такої угоди, під час підписання договору Позичальника влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить його підпис.

Можливість зміни умов договору також передбачено розділом II Постанови НБУ №705 від 05 листопада 2014 року, а саме Банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомивши про відповідні зміни користувача у спосіб, передбачений договором.

Клієнт на сьогоднішній день не звертався до Банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того активно користувався картою, що говорить про прийняття Клієнтом діючих умов банківського обслуговування, а тому заперечення Відповідача являються необґрунтованими.

03 травня 2024 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Осадча Л.В. надала заперечення. Зазначає, що на сьогоднішній день, склалася стала судова практика щодо вирішення подібних спорів, зокрема щодо правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Активне використання відповідачкою кредитного рахунку не доказує наявність кредитного ліміту та заборгованості по ньому. Крім того, відповідач не заперечує проти існування кредитного договору, вона заперечую проти підходу його укладання, так як між сторонами не було досягнуто згоди щодо Умов та Правил надання кредитних послуг Банком, дій Банку щодо не погодження Умов та Правил надання кредитного ліміту, кредитного ліміту та заборгованості по ньому, так як Позивач нарахував заборгованість по кредитному ліміту на картку у якої був відсутній кредитний ліміт. А щодо кредитного ліміту по іншій картці, де кредитний ліміт становив 25 000,00 грн, позивач не надає відповідних доказів погодження Умов та Правил надання цього кредиту. Відповідач заперечує щодо наявності заборгованості і по цій картці, адже згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості він нараховує 35 867,87 грн кредитного ліміту, тоді коли кредитний ліміт становив лише 25 000,00 грн, при тому, що відповідач перерахувала кошти на погашення заборгованості по кредитному ліміту на суму 62 254,00 грн., що перевищило суму кредитного ліміту у півтора рази.

Підписуючи анкету-заяву від 14 вересня 2012 року ОСОБА_1 погодилася виключно на Умови та Правила, що діяли виключно у розрізі обслуговування карки Універсальна» за номерами НОМЕР_1 дата відкриття 14 вересня 2012 року без будь-якого кредитного ліміту. Отже, після закінчення строку дії цієї картки та/або у разі надання банком кредитного ліміту, що змінило б умови як користування карткою так і наслідки користуванням кредитним лімітом, позивач мав би надати відповідачу чинні на момент надання кредитного ліміту Умови та Правила надання банківських послуг для вивчення, ознайомлення з ними та підписання. Чого з боку Банку зроблено не було. Саме тому, позивач не має відповідних доказів, втому числі докази, які доводять наявність особистого підпису відповідача на Умовах і Правилах надання банківських послуг в момент відкриття кредитного ліміту чи перевипуску банківської картки.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У грудні 2024 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Осадча Л.В. подала до районного суду заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення з банку витрат на правову допомогу у розмірі 60 300,00 грн.

Додатковим рішенням Володарського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Осадчої Людмили Володимирівни про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу, пов`язані з розглядом справи за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представниця Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» - адвокатка Хитрова Любов Володимирівна 05 грудня 2024 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підтримавши доводи заяв по суті справи, поданих до суду першої інстанції, вказала на хибність висновків місцевого суду та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Зазначає, що платіжна картка (пластик) є одним із засобів доступу до карткового кредитного рахунку користувача, а її перевипуск при цьому здійснюється також до того самого рахунку.

Саме тому відповідачці на підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 14 вересня 2012 року були емітовані і наступні кредитні картки з новим строком дії та підвищеного класу обслуговування, зокрема: 12 червня 2013 року - картка «Універсальна» № НОМЕР_2 зі строком дії 06/16; 10 червня 2015 року - картка «Універсальна GOLD» № НОМЕР_3 зі строком дії 01/18; 13 листопада 2015 року - картка «Універсальна WORLD» № НОМЕР_4 зі строком дії 11/19; 22 січня 2018 року - картка «Універсальна GOLD» № НОМЕР_5 зі строком дії 12/21.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності підписання нових Анкет-заяв при кожному перевипуску кредитної картки на нову.

Також суд першої інстанції не надав належної оцінки наданій банком виписці, а лише у своєму рішенні процитував висновки відповідача, висловлені ним у своєму відзиві на позов, що нібито не надано доказів видачі кредиту.

Проте, надана виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату отримання картки (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції). З виписки також чітко прослідковується якими картками користувалася відповідач, їхні номери та періоди, в які діяли відповідні картки. Саме така інформація відповідає і Довідкам Банку про видані картки та строки їхньої дії.

Крім того, вважає, що встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження від Клієнта, а лише надає клієнту можливість використати суму кредитного ліміту або утриматися від її використання. Зобов`язання клієнта з повернення кредитних коштів настає лише в момент використання кредитного ліміту і залежить тільки від волевиявлення клієнта - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через POS-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. Саме по собі встановлення кредитного ліміту без його використання позичальником жодних наслідків для сторін не створює.

Таким чином, відповідач на власний розсуд вирішувала чи використовувати наданий їй кредитний ліміт чи утриматися від його використання. Ключовим моментом є власне дії з ініціювання платіжної операції за рахунок не власних коштів, а за рахунок кредитних коштів, що становить собою операцію з кредитування рахунку у відповідності до ст. 1069 ЦК України.

Більш того, до спірних правовідносин має бути застосована і ч. 2 ст. 642 ЦК України, у відповідності до якої, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Як свідчить виписка по рахунку відповідач користувалася зазначеними кредитними картками, власними коштами на них, кредитним лімітом, здійснювала відповідні погашення по кредиту, що свідчить про прийняття власне діями сторони умов Договору про надання банківських послуг від 14 вересня 2012 року.

Також вважає неправильним висновок суду першої інстанції про погашення боргу по тілу кредиту в більшому розмірі, ніж отримано, оскільки після здійснення будь-яких погашень, Позивач знову користувалась кредитним лімітом і заборгованість формувалась наново.

На переконання Банку юридичний склад договірних домовленостей оплатності кредиту (в частині визначення відсоткової ставки), яким користувалася відповідач, складається з сукупності юридичних фактів, які мають бути оцінені судом при винесенні рішення: в період з 14 вересня 2012 року по день пред`явлення позову - складається з наступної сукупності фактів: підписання Анкети-заяви б/н від 14 вересня 2012 року та акцептування пропозиції Банку у зв`язку з фактичним використанням кредитних коштів, адже використання кредитного ліміту або його «невикористання» залежало виключно від волі відповідача, та діями з добровільного виконання договору протягом тривалого часу у вигляді сплати відсотків за користування послугою в обсязі, визначеному Умовами і Правилами, що відображено у Виписці, за відсутності заперечень з приводу ціни послуги до моменту порушення зобов`язання.

За обставинами справи незважаючи на відсутність в Анкеті-заяві відомостей про усі умови кредитування (розмір процентної ставки, комісії, неустойки, строки і порядок погашення кредиту), відповідач впродовж тривалого періоду часу користувалася кредитними коштами, погодилася на збільшення розміру встановленого їй кредитного ліміту та частково виконувала умови договору щодо погашення кредитної заборгованості, в тому числі і відсотків за користування кредитними коштами. Виконання відповідачем умов оспорюваного договору до заявлення заперечень під час розгляду справи в суді першої інстанції, означає, що її дії суперечать її ж власній попередній поведінці, а відтак заяви відповідача про невідповідність форми кредитного договору через 12 років після його укладення свідчать про зловживання правом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» поданою представником - Хитровою Любов`ю Володимирівною на рішення Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Не погодившись із додатковим рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Осадча Людмила Володимирівна 13 січня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу пов`язані з розглядом даної справи в сумі 60 300,00 грн.

Зазначила, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, а тому не може бути підставою для відмови у стягненні понесених стороною витрат на професійну правничу допомогу ненадання стороною, яка заявляє вимогу про стягнення таких витрат квитанції до прибуткового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Осадчою Людмилою Володимирівною на додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

29 січня 2025 року представниця АТ КБ «ПриватБанк» - Хитрова Л.В. подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважаючи додаткове рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

26 лютого 2025 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Осадча Л.В. подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 березня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Щодо апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку №б/н від 14 вересня 2012 року та приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг саме в тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку. ОСОБА_1 зазначила розмір бажаного кредитного ліміту 0,00 грн.

Вказані обставини підтверджуються: анкетою-заявою підписаною ОСОБА_1 від 14 вересня 2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, витягом зі статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; розрахунком заборгованості; випискою по рахунку.

При цьому Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідачем не підписано.

Згідно наданої позивачем довідки від 31 січня 2024 року про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 , 14 вересня 2012 року відповідач отримала кредитну картку НОМЕР_1 з початковим кредитним лімітом 0,00 грн, 03 травня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 500,00 грн, 23 червня 2017 року - до 10 000,00 грн, 22 серпня 2017 року - до 15 000,00 грн, 23 серпня кредитний ліміт зменшено до 15 000,00 грн, 07 листопада 2017 року кредитний ліміт збільшено до 25 000,00 грн, а 06 травня 2019 року зменшено до 0,00 грн.

Згідно наданої позивачем довідки від 31 січня 2024 року, ОСОБА_1 надано наступні кредитні картки: 14 вересня 2012 року картка Універсальна НОМЕР_1 терміном дії 05/16; 12 червня 2013 року картка Універсальна 945098 терміном 06/16; 10 червня 2015 року картка Універсальна GOLD 114707 терміном 01/18; 13 листопада 2015 року картка Універсальна WORLD 677255 терміном 11/19; 22 січня 2018 року картка Універсальна GOLD 073855 терміном 12/21.

Як встановлено з виписки клієнта АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 , відповідачка протягом 2012-2021 років неодноразово вчиняла транзакції за кредитною карткою, зокрема користувалася кредитними коштами, про що свідчить від`ємний залишок після операції. Зокрема, максимальний залишок становив «- 60 640,00 грн» 27 серпня 2019 року.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості ОСОБА_1 станом на 30 січня 2024 року має заборгованість 44 383,89 грн, з яких: 35 867,87 грн - заборгованість за тілом кредиту; 8 516,02 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до п. 1.3.1.5. доданого Позивачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», зобов`язання Банку з надання кредитного ліміту відповідно до Заяви виникають з моменту надання платіжною системою операції до списання з відповідного Картрахунку в рахунок кредитного ліміту».

Відповідно до п. 1.1.44., п. 1.1.45. доданого Позивачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Кредит (Кредитна лінія, Кредитний ліміт) - розмір коштів, що надаються Банком Клієнту на строк, обумовлений у Договорі, на умовах платності та зворотності.», «Кредитна платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом». Тобто, у випадку якщо Банком було надано Клієнту кредитні кошти у вигляді відкриття кредитного ліміту, що є укладанням між сторонами відповідного кредитного договору, Банк зобов`язаний був отримати від Клієнта відповідну заяву з підписом, де зазначені умови кредитування останнього на яких містився особистий підпис Клієнта. Без відповідної Заяви, не анкети-заяви, а саме іншої заяви, у Банка не має обов`язку надавати кредитний ліміт.

Відповідно до п. 1.1.61. доданого Позивачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» визначено, що «Платіжна Картка (Картка) - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової або іншого виду картки, що використовується для ініціалізації переказу коштів з рахунку платника або відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів готівкою у касах банку або через банківський автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Залежно від умов, за якими відбуваються розрахунки з використанням платіжної картки, можуть використовуватися дебетова (див. Дебетова картка), кредитна схеми обслуговування Карток (див. Кредитна картка)».

Згідно п. 1.1.57. доданого Позивачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Оферта Банку - публічна пропозиція Банку необмеженій кількості осіб розмістити вклад у Банку на встановлених Банком умовах, які є істотними умовами депозиту - сума, строк депозиту, процентна ставка розміщення. Оферта розміщається Банком на офіційному сайті Банку (постійно доступному для ознайомлення).».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав не доведеним позивачем, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідачка мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брала на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі. Крім того, підписуючи анкету-заяву від 14 вересня 2012 року відповідач погодилася виключно на Умови та Правила що діяли виключно у розрізі обслуговування карки Універсальна» за номерами 863983 дата відкриття 14 вересня 2012 року без будь-якого кредитного ліміту. Отже, після закінчення строку дії цієї картки та/або у разі надання банком кредитного ліміту, що змінило б умови як користування карткою так і наслідки користуванням кредитним лімітом, позивач мав би надати відповідачу чинні на момент надання кредитного ліміту Умови та Правила надання банківських послуг для вивчення, ознайомлення з ними та підписання. Оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо Умов та Правил надання кредитних послуг Банком, дій Банку щодо не погодження Умов та Правил надання кредитного ліміту, кредитного ліміту та заборгованості по ньому, так як позивач нарахував заборгованість по кредитному ліміту на картку у якої був відсутній кредитний ліміт. А щодо кредитного ліміту по іншій картці, де з виписки по картковому рахунку вбачається, що кредитний ліміт становив 25 000,00 грн, позивач не надає відповідних доказів погодження Умов та Правил надання цього кредиту, адже згідно наданого Позивачем розрахунку заборгованості він нараховує 35 867,87 грн кредитного ліміту, тоді коли кредитний ліміт становив лише 25 000,00 грн, при тому, що відповідач перерахувала кошти на погашення заборгованості по кредитному ліміту на суму 62 254,00 грн, що перевищило суму кредитного ліміту у півтора рази.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, сума наданого кредиту, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, розмір і порядок нарахування штрафу та пені повинні бути передбачені у письмовому договорі.

Згідно з частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною першою статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У цьому випадку, умови кредитного договору, який за своєю суттю є договором приєднання, розробив АТ КБ «ПриватБанк». Такі умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Дійсно, у анкеті-заяві від 14 вересня 2012 року розмір наданого кредитного ліміту не вказано, процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про обов`язок повернути кошти і встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, не зазначено номеру картки та реквізитів карткового рахунку.

Водночас, ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд не надав оцінки долученим банком на підтвердження наявності заборгованості та її розміру розрахунку заборгованості та виписки за договором.

Проте, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

Отже, виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та її розмір станом 30 січня 2024 року підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по кредитному договору, окрім того матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної у розрахунку заборгованості відповідача перед банком, контррозрахунок до суду не надано.

При цьому колегія суддів приймає до уваги вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року , №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У цій справі первісна кредитна картка Універсальна 863983 терміном дії 05/16, випущена ОСОБА_1 14 вересня 2012 року неодноразово була перевипущена на нові картки.

При перевипуску картки підписання нової анкети не потрібно. Перевипуск платіжних карток у подальшому, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору. До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року по справі №373/212/16.

Таким чином посилання місцевого суду на необхідність Банку надати відповідний договір з ОСОБА_1 або чинні на момент відкриття кредитної лінії за картою «Універсальна GOLD» за номером 114707 Умови та Правила надання банківських послуг для вивчення, не ґрунтуються на Законі.

Більш того, як попередньо встановлено з виписки клієнта АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 , відповідачка протягом 2012-2021 років неодноразово вчиняла транзакції за кредитною карткою. Починаючи з 29 травня 2015 року користувалася кредитними коштами, про що свідчить від`ємний залишок після операції.

При цьому, колегія суддів критично оцінює висновки місцевого суду, що відповідач перерахувала кошти на погашення заборгованості по кредитному ліміту на суму 62 254,00 грн., що перевищило суму кредитного ліміту у півтора рази.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Всупереч наведеному, зазначаючи про наявність переплати заборгованості місцевий суд не навів обґрунтованого розрахунку, на підставі якого дійшов такого висновку та не врахував, що за даними виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 максимальний залишок заборгованості по кредиту становив у відповідачки «- 60 640,00 грн» станом на 27 серпня 2019 року, тобто перевищував встановлений банком кредитний ліміт у 25 000,00 грн, а також заявлену до стягнення заборгованість за тілом кредиту у 35 867,87 грн.

Отже, у цій справі позивачем доведено на підставі належних доказів волевиявлення сторін на укладення правочину, зокрема погодження банком заявки позичальника на його укладення, отримання відповідачем банківських кредитних карток, їх активацію, користування кредитним лімітом протягом 10 років, а отже наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, розмір якої згідно розрахунку не було спростовано відповідачем.

За таких обставин, висновки районного суду про недоведеність суми боргу за тілом кредиту частково є помилковими, оскільки обов`язок доказування - це міра належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, а не суду. Тоді як пасивна поведінка позичальника, обізнаного із умовами кредитування та його часткове виконання, що також убачається із змісту розрахунку в графі «сума погашення за наданим кредитом», не може бути підставою для звільнення його від виконання зобов`язання та повернення боргу за тілом кредиту.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України (норми про договір позики застосовуються до кредитних правовідносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України) позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 14 вересня 2012 року, укладеним між сторонами, станом на 30 січня 2024 року у ОСОБА_1 перед банком виникла заборгованість за кредитом з фактично отриманих та неповернутих коштів у загальній сумі 35 867,87 грн.

Враховуючи, що усі фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також положення частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія суддів дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника повернути фактично отриману та неповернуту суму кредитних коштів у розмірі 35 867,87 грн, тому позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідачки на його користь заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, апеляційний суд розцінює критично заперечення відповідача в частині незгоди з наданим позивачем розрахунком заборгованості, так як на його думку він є необґрунтованим та безпідставним, оскільки жодного контррозрахунку стороною відповідача суду надано не було. Також не заслуговують на увагу пояснення відповідача про те, що вона не давала згоди на встановлення їй кредитного ліміту, оскільки за обставинами цієї справи ОСОБА_1 протягом тривалого часу регулярно користувалася кредитними коштами, що підтверджено випискою по її особовому рахунку, та відповідно взяла на себе обов`язок повернути кредитні кошти.

В той же час, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду, що не підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 8 516,02 грн.

Як зазначено вище, за змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення заборгованості за простроченими відсотками посилався на витяг з Тарифів банку та витяг з Умов та Правил, які розміщені на сайті (https://privatbank.ua), як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток та Витяг з Умов та Правил, які містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 вересня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8 516,02 грн суд відмовив правомірно.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

При цьому, на думку колегії судів неспроможними є доводи апеляційної скарги щодо сплати ОСОБА_1 відсотків за користування кредитом та у зв`язку з цим визнанням умов договору у цій частині, адже списання відсотків відбувається банком автоматично при зарахуванні особистих коштів кредитора та не залежить від його волі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог. В частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за простроченими відсотками рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з ОСОБА_1 на користь апелянта необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (80,81%) за подання позовної заяви у розмірі 1 957,61 грн. та за подання апеляційної скарги - 2 936,31 грн., а всього 4 893,92 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У свою чергу, підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

У цій справі представництво інтересів відповідача ОСОБА_1 здійснювала адвокатка Осадча Л.В. на підставі копії договору №11/2022 про надання правової допомоги від 25 жовтня 2022 року, копії договору про надання юридичних послуг №13-Ю/2022, копії додаткової угоди №2 від 25 жовтня 2023 року, копії Ордера серії ПТ №213728 від 09 листопада 2022 року на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Осадчою Л.В., копії Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серії ПТ №2251 від 03 липня 2018 року, копії додаткової угоди №2 від 25 жовтня 2023 року.

Відповідно до п. 3.4. Договору про надання юридичних послуг №13-Ю/2022, оплата послуг Виконавця здійснюється Замовником шляхом перерахування відповідних сум на поточний рахунок Виконавця. Підставою платежу є підписаний Сторонами акт виконаних робіт та відповідний рахунок. Оплата послуг Виконавця здійснюється Замовником протягом 5 (п`яти) днів після підписання Замовником відповідного акту виконаних робіт.

Відповідно до копії Акту №06/2024 від 14 березня 2024 року адвокатом надано послуги на суму 11 000,00 грн за: вивчення позовної заяви з додатками на 60 арк., виготовлення відзиву та його надсилання, подача клопотання про витребування доказів, подача клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, подача клопотання про участь у судовому засіданні в режимі ВКЗ.

Відповідно до копії Акту №12/2024 від 09 травня 2024 року адвокатом надано послуги на суму 11 000,00 грн за: вивчення відповіді на відзив, виготовлення заперечення на відповідь на відзив, подача клопотання про витребування доказів, подача лопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, подача клопотання про участь у судовому засіданні в режимі ВКЗ та вивчення ухвали про відмову у його задоволенні; представництво у суді 08 травня 2024 року (у т.ч. вартість часу на дорогу).

Відповідно до копії Акту №15/2024 від 05 червня 2024 року адвокатом надано послуги на суму 8 800,00 грн за: представництво у суді 29 травня 2024 року (у т.ч. вартість часу на дорогу), ознайомлення з матеріалами справи, вивчення оригіналу анкети-заяви.

Відповідно до копії Акту №26/2024 від 04 вересня 2024 року адвокатом надано послуги на суму 15 500,00 грн за: представництво у суді 18 липня 2024 року та 27 серпня 2024 року (у т.ч. вартість часу на дорогу), виготовлення та подання заяви про залишення без розгляду позовної заяви та вилучення з матеріалів справи, виготовлення та подання клопотання про вилучення доказів, виготовлення та подання заяви про долучення доказів по витратам на професійну правничу допомогу.

Відповідно до копії Акту №43/2024 від 18 листопада 2024 року адвокатом надано послуги на суму 14 000,00 грн за: представництво у суді 16 жовтня 2024 року у режимі ВКЗ та 11 листопада 2024 року (у т.ч. вартість часу на дорогу), виготовлення та подання до суду заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

В ході розгляду справи АТ КБ «ПриватБанк» заперечило проти задоволення заяви відповідача та розподілу витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх неспівмірними та необґрунтованими.

Колегія суддів проаналізувала надані представником ОСОБА_1 докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням заперечень Банку, а також правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, та дійшла висновку, що з огляду на фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, категорію справи, яка не є складною, вартість правової допомоги у розмірі 60 300,00 грн є надміру завищено.

Так, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2024 року у справі №910/9714/22, що заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Тобто, витрати ОСОБА_1 виготовлення та подання заяви про долучення доказів по витратам на професійну правничу допомогу, виготовлення та подання до суду заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу розподілу не підлягають.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року у справі №758/11022/21 зазначив, що не підлягає компенсації вартість підготовки клопотання, яке залишено судом без задоволення.

Оскільки клопотання сторони відповідача про залишення без розгляду позовної заяви та вилучення з матеріалів справи, вилучення доказів місцевий суд не задовольнив, витрати на їх підготовку також не підлягають розподілу.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи заявника про віднесення до судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги подання клопотань про участь представника ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції, з огляду на недоведеність їх дійсної необхідності.

Отже, з урахуванням встановлених обставин апеляційний суд вважає, що вимоги заявника про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення є частково обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги на додаткове рішення частково заслуговують на увагу.

З огляду на фактичний обсяг послуг, наданих ОСОБА_1 адвокатом Осадчою Л.Г., їх дійсність, необхідність, відповідність складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), співмірність часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), колегія суддів вважає, що загальна вартість послуг, наданих адвокатом у справі не перевищує 25 000,00 грн.

За встановлених обставин, враховуючи фінансовий стан обох сторін, оскільки за результатами перегляду рішення Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року колегія суддів дійшла висновку про необхідність його скасування в частині, з урахуванням положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог (у даному випадку позов Банку задоволено на 80,81%), наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. за рахунок відповідача АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 133, 141, 376, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» подану представницею - адвокаткою Хитровою Любов`ю Володимирівною - задовольнити частково.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) заборгованість за кредитним договором б/н від 14 вересня 2012 року у розмірі 35 867 (тридцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят сім гривень) 87 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту станом на 30 січня 2024 року.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 957,61 грн. та за подання апеляційної скарги - 2 936,31 грн., а всього 4 893 (чотири тисячі вісімсот дев`яносто три гривні) 92 копійки.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Осадчою Людмилою Володимирівною - задовольнити частково.

Додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року - скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 5 000 (п`ять тисяч гривень) 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова