Справа № 308/1846/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Бедьо В.І.,

секретаря судового засідання Меклеш В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою адвоката Михалків Богдана Степановича в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи відділу ДВС у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, -

В С Т А Н О В И В:

До Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області надійшла скарга адвоката Михалків Богдана Степановича в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи відділу ДВС у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що представник скаржника, а саме його невістка звернулася до Відділу державної виконавчої служби міста Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про скасування таких арештів від 21.01.2025 року, проте отримала на дану заяву письмову відповідь відповідно до якої відділом ДВС було встановлено, що у автоматизованій системі виконавчого провадження (АСВП), відсутні відомості про виконавче провадження, оскільки у 2004 році така система не функціонувала, що унеможливлює встановлення підстав завершення даного виконавчого провадження. Відповідно у Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді ПівденноЗахідного Міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) Міністерства юстиції України відсутні підстави та технічної можливості для зняття вказаного арешту та рекомендовано вирішити дане питання у судовому порядку на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». На даний час скаржник позбавлений можливості реалізації права власності на належну спадкодавцю житлову квартиру та оформлення свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю арешту, що накладений на підставі постанови серія АА № 668201 від 06.05.2003 року, яка винесена на примусове виконання виконавчого листа № 2-354 виданого Ужгородським міським судом Закарпатської області 24.03.2003 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» боргу в розмірі 1793,06 грн.

Сторони у судове засідання не з`явилися, повідомлялись судом про дату розгляду справи належним чином.

Неявка належно повідомлених учасників справи не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до положень частини другої статті 450 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення скарги з наступних підстав.

Судом під час розгляду скарги встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що скаржник є спадкоємцем померлої дружини ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , що видане відділом РАЦС Ужгородської міської ради, актовий запис № 104. Факт родинних відносин між сторонами підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 , що видане 02.10.1976 року, актовий запис № 664. Після смерті дружини скаржника відкрилася спадщина, до складу якої включено житлову квартиру у АДРЕСА_1 . Документ сформований в системі «Електронний суд» 04.02.2025 4 Проте, приватним нотаріусом, в якого зареєстрована спадкова справа мене було повідомлено про наявність арешту на вказану житлову квартиру у АДРЕСА_1 , що накладений МВ ДВС міста Ужгорода на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АА № 668201 від 06.05.2003 року, яка винесена на примусове виконання виконавчого листа № 2-354 виданого Ужгородським міським судом Закарпатської області 24.03.2003 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» боргу в розмірі 1793,06 грн. Представник скаржника, а саме його невістка звернулася до Відділу державної виконавчої служби міста Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про скасування таких арештів від 21.01.2025 року, проте отримала на дану заяву письмову відповідь відповідно до якої відділом ДВС було встановлено, що у автоматизованій системі виконавчого провадження (АСВП), відсутні відомості про виконавче провадження, оскільки у 2004 році така система не функціонувала, що унеможливлює встановлення підстав завершення даного виконавчого провадження. Відповідно у Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді ПівденноЗахідного Міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) Міністерства юстиції України відсутні підстави та технічної можливості для зняття вказаного арешту та рекомендовано вирішити дане питання у судовому порядку на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». На даний час скаржник позбавлений можливості реалізації права власності на належну спадкодавцю житлову квартиру та оформлення свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з наявністю арешту, що накладений на підставі постанови серія АА № 668201 від 06.05.2003 року, яка винесена на примусове виконання виконавчого листа № 2-354 виданого Ужгородським міським судом Закарпатської області 24.03.2003 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» боргу в розмірі 1793,06 грн. Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, скаржник вважає невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Щодо вимог скарги, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, яка була чинною станом на день відкриття виконавчих проваджень та повернення виконавчого листа), (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Водночас порушення прав заявника виникло у цій справі не у зв`язку із не зняттям арешту при поверненні виконавчого листа стягувачові у 2003 році, а у зв`язку із тим, що державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника за його заявою, посилаючись на те, що відсутні підстави та технічна можливість для зняття вказаного арешту

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Ці норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому суд враховує, що наявність протягом тривалого часу (більше як двадцять два роки) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11 (провадження № 61-1437св22).

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Зважаючи на викладене, суд вважає, що подана скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129-1 Конституції України, ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 18, 260, 447, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

У Х В А Л И В:

Скаргу адвоката Михалків Богдана Степановича в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність посадової особи відділу ДВС у м. Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - задовольнити.

Визнати дії Відділу державної виконавчої служби міста Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції неправомірними та припинити чинність арешту, що накладений на житлову квартиру Ужгород, вул. Академіка Документ сформований в системі «Електронний суд» 04.02.2025 9 Корольова, 13, кв. 8, на підставі постанови серія АА № 668201 від 06.05.2003 року, яка винесена на примусове виконання виконавчого листа № 2-354 виданого Ужгородським міським судом Закарпатської області 24.03.2003 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ «УКРТЕЛЕКОМ» боргу в розмірі 1793,06 грн.

Ухвалу може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: В.І.Бедьо