Справа № 761/5748/25
Провадження № 2/761/5224/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

17 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Матвєєвої Ю.О.

при секретарі: Каніковського Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що разом із повнолітніми синами проживає в кв. АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 відсутня у приміщенні без поважних причин та ніколи не проживала в спірній квартирі. Спірна квартира є не приватизована. В квартирі зареєстровані - позивач, його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 . Відповідач житловим приміщенням не цікавиться, особисті її речі в квартирі відсутні, комунальні послуги нею не сплачуються. Не проживання ОСОБА_2 в спірному приміщенні підтверджується відповідними актами, долученими до матеріалів справи. За таких обставин, позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.02.2025р. провадження по справі відкрито, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

12.03.2025 року від третьої особи ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення, в яких зазначив, що Відповідач, будучи зареєстрованою в квартирі, ніколи в ній не проживала, квартирою не цікавилась. Також ніколи не робила спроб та не вживала заходів для вселення в приміщення. Також відповідачу ніколи не надходила кореспонденція за адресою: АДРЕСА_2 . Особистих речей ОСОБА_2 в квартирі не має, комунальні платежі не вносила.

12.03.2025 року від третьої особи ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення, які були аналогічними.

Позивач до судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, відзиву на позов не надав, тому у суду є підстави для розгляду справи у її відсутність на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст.280-289 ЦПК України у заочному порядку, оскільки проти цього не заперечує позивач.

Треті особи також не з`явились на розгляд справи, повідомлялись про день та час розгляду справи належним чином.

У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував позивач.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 02.12.1986, ОСОБА_3 з 07.04.1992, ОСОБА_4 з 28.10.1993, ОСОБА_2 з 06.04.1993 та ОСОБА_5 з 06.04.1993.

Дані обставини підтверджено відповіддю Шевченківської районної в місті Києві державною адміністрацією № 109-6190 від 10.10.2023 на адвокатський запит. З даної відповіді також вбачається, що зареєстровані особи не звертались з заявами про приватизацію квартири.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 .

Як свідчать акти, складені мешканцями буд. АДРЕСА_3 14.11.2011, 28.02.2012, 13.06.2012, 30.10.2013, 14.08.2023 засвідчені КП «Житлово-експлуатаційна контора «Золотоустівська» Шевченківської районної в м. Києві ради ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 протягом 10 років.

Акт складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 14.08.2023 (засвідчений КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва) також свідчить про те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні.

Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 проживає в житловому приміщенні, цікавиться квартирою, та несе витрати по її утриманню.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні в житловому приміщенні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз ст..ст.71, 72 ЖК УРСР, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наявності одночасно двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов?язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що ?у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім?ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім?ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред?явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім?ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов?язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв?язку з вибуттям наймача та членів його сім?ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв?язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред?явлення позову, оскільки, перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім?ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Так, під час розгляду справи не було встановлено обставин та не отримано доказів того, що ОСОБА_2 не проживає в спірному житловому приміщенні з поважних причин, а позивач та треті особи чинять їй перешкоди в користування квартирою, що є зареєстрованим місцем проживання відповідача.

При цьому, як зазначає позивач реєстрація відповідача в спірному житловому приміщення, в якому вона не проживає та не утримує, є перешкодою для реалізації права на приватизацію ОСОБА_1 та третіх осіб.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.

За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

За подання позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 1211,20 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст.ст. 71, 72 ЖК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, з подальшими змінами та доповненнями, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.О. Матвєєва

17 квітня 2025 року