УХВАЛА

17 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 595/1985/24

провадження № 61-4353ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення юридичного факту,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, відповідно до якої просив встановити факт запису в його військовому квитку на сторінці 25: «запис п. 10 «Призваний в ЗСУ» рахувати не дійсним», оскільки від цього залежить як зміна, так і припинення певних його особистих прав, зокрема, питання виключення з військового обліку.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 23 грудня

2024 року, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 березня 2025 року, відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення фактів того, що особа не є військовозобов`язаною, що унеможливлює використання судового порядку встановлення означених фактів, що мають юридичне значення.

02 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 10 березня 2025 року, які просить скасувати, а справу направити для розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що справа не підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки судами не було надано належної правової оцінки доводам заявника.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 03 червня 2021 року в справі

№ 2-1210/11, від 08 червня 2021 року в справі № 2-1207/2011.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження

№ 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах

від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18),

від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

У розглядуваній справі заявник просить встановити факт запису в його військовому квитку на сторінці 25: «запис п. 10 «Призваний в ЗСУ» рахувати не дійсним», оскільки від цього залежить як зміна, так і припинення певних його особистих прав, зокрема, питання виключення з військового обліку. Необхідність у встановленні вказаного факту також аргументована втратою військового квитка.

Відповідно до Порядку видачі, зберігання та знищення військових квитків рядового, сержантського і старшинського складу (далі - Порядку), затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 10 квітня 2017 року № 206, передбачено, що військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу (далі - військовий квиток) є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Пунктом 2 розділу І Порядку передбачено, що районні (міські) військові комісаріати (далі - Р(М)ВК) видають військові квитки під час призову або прийняття громадян на військову службу, зарахування в запас, зарахування до військового навчального закладу, звільнення у запас або зняття з військового обліку за станом здоров`я, поновлення військового квитка у разі його втрати або пошкодження.

Відповідно до пункту 5 розділу І Порядку, видача військовозобов`язаним нових військових квитків замість втрачених чи таких, що стали непридатними до користування з вини власників, проводиться Р(М)ВК, у яких військовозобов`язані перебувають на військовому обліку, після проведення провадження у справах про адміністративні правопорушення відповідно до статті 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та винесення постанов у цих справах військовими комісарами Р(М)ВК.

Відповідно до пункту 6 розділу І Порядку, видача військовозобов`язаним нових військових квитків замість втрачених чи таких, що стали непридатними до користування не з вини власників, а також у разі зміни військовозобов`язаним прізвища, імені та по батькові проводиться на підставі заяви, до якої додаються підтвердні документи, видані компетентними органами.

Відповідно до пункту 8 розділу І Порядку, видача військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу нових військових квитків замість втрачених чи таких, що стали непридатними до користування з вини власників, проводиться Р(М)ВК за місцезнаходженням військової частини (ВВНЗ) на підставі запиту командування військової частини (ВВНЗ), до якого додаються матеріали службового розслідування.

Подана ОСОБА_1 заява про встановлення юридичного факту мотивована тим, що після повторного медичного огляду його було відправлено за місцем проживання за станом здоров`я, у зв`язку із чим було зроблено запис у військовому квитку на сторінці 25: «запис п. 10 «Призваний в ЗСУ» рахувати не дійсним».

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби.

Питання визначення придатності до військової служби регламентовано зокрема наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, яким затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1-2 Положення, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Таким чином юридичний факт того, що у військовому квитку ОСОБА_1 було зроблено запис на сторінці 25: «запис п. 10 «Призваний в ЗСУ» рахувати не дійсним», підлягає встановленню у позасудовому порядку.

Заявник не позбавлений права звернутись до уповноваженого органу у позасудовому порядку із заявою про повторну видачу військового квитка замість втраченого, а також із заявою про виключення його з військового обліку у зв`язку з непридатністю до військової служби, а у разі відмови - оскаржити відповідне рішення суб`єкта владних повноважень у судовому порядку шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Близькі за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду

від 31 січня 2024 року у справі № 953/2790/23 (провадження № 61-10394св23), які були враховані як судами попередніх інстанцій.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявлених ОСОБА_1 вимог в порядку окремого провадження, оскільки із заяви вбачається, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним, відповідає висновкам Верховного Суду і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 10 березня 2025 року у справі № 595/1985/24.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников