КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 758/9153/24 Головуючий у суді першої інстанції - Колесник О.М.
Номер провадження № 22-ц/824/7649/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення боргу, пені та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення боргу, пені та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь 20 100 грн основного боргу, пеню у розмірі 52 461 грн та 16 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 листопада 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №0023.11.23/1 про надання інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі за кордон, за яким організатор освітньої подорожі зобов`язується провести та підтвердити бронювання місця у вибраному навчальному закладі у строк до двох днів після отримання повної оплати інформаційно-консультативних послуг організатора, згідно виставленого розрахунку-фактури та загальної вартості курсу навчання згідно розрахунку-фактури навчального закладу.

23 листопада 2023 року позивачем згідно умов договору було сплачено аванс в розмірі 500 Євро, що еквівалентно 20 100 грн згідно курсу НБУ, наступний платіж мав бути 10 липня 2025 року.

Позивач умови договору виконала у повному обсязі, при цьому ФОП ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконала, в зв`язку з чим представником позивача 19 квітня 2024 року на адресу відповідача було направлено лист-вимогу №1904-2 про розірвання договору відповідно до п. 9.6 Договору та відповідно до вимог 10.7 Договору вимога про повернення сплачених коштів у розмірі 20 100 грн, однак дана вимога залишилась без виконання в зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача дані кошти з урахуванням штрафних санкцій, а також відшкодувати завдану моральну шкоду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з до ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 20 100 грн, пеню у розмірі 20 100 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн, а всього стягнути 47 200 грн.

В задоволені решти вимог - відмовлено.

Стягнути з до ФОП ОСОБА_1 на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ФОП ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, судом не повністю було з`ясовано обставини справи, зокрема, не перевірено чи оплачено позивачем інформаційно - консультативні послуги організатора в повному обсязі відповідно до п. 4.1 Договору.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач виконала свої зобов`язання по договору, оскільки сплатила лише половину його вартості.

Помилковим є висновки суду про те, що відповідач порушила умови договору тому, що було вчинено всі необхідні дії спрямовані на надання послуг з організації подорожі за кордон.

В апеляційній скарзі зазначено, що за пунктом. 5.1 вказано, що підписаний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення навчальної програми, тобто на протязі всього навчального процесу. В даному випадку до отримання степені Бакалавра.

Також вважає, що неможливість виконання договору виникла не з вини організатора, а тому немає підстав застосовувати відповідальність у вигляді неустойки за невиконання зобов`язання, а тому і відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, 23 листопада 2023 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір №0023.11.23/1 про надання інформаційно-консультативних послуг з організації освітньої подорожі за кордон, за яким організатор освітньої подорожі зобов`язується провести та підтвердити бронювання місця у вибраному навчальному закладі у строк до двох днів після отримання повної оплати інформаційно-консультативних послуг організатора, згідно виставленого розрахунку-фактури та загальної вартості курсу навчання згідно розрахунку-фактури навчального закладу.

23 листопада 2023 року позивач умови договору виконала у повному обсязі, зокрема сплативши відповідачу, відповідно до п. 4.1 Договору аванс у розмірі 500 Євро, що еквівалентно 20 100 грн згідно курсу НБУ, наступний платіж мав бути 10.07.2025 року (а.с. 28).

19 квітня 2024 року представником позивача на адресу відповідача було направлено лист-вимогу №1904-2 про розірвання договору відповідно до п. 9.6 Договору та вимога про повернення сплачених коштів у розмірі 20 100 грн, однак дана вимога залишилась без виконання.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач свої зобов`язання за договором у визначений у ньому строк не виконала, а отже, зважаючи на обраний позивачкою спосіб захист своїх прав та інтересів, уважав, що договір потрібно розірвати, а грошові кошти у вигляді авансового платежу, сплачені за договором у розмірі 20 100 грн, підлягають поверненню позивачу.

Приймаючи рішення щодо стягнення неустойки суд першої інстанції виходив з того, що оскільки розмір визначеної позивачем неустойки перевищує, майже в 2,5 рази розміру основного боргу, тому вважав необхідним зменшити розмір неустойки до розміру фактичних збитків, з 52 461 грн до 20 100 грн.

У частині вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн суд першої інстанції, входячи із засад розумності, об`єктивності, справедливості, враховуючи характер правопорушення відповідача, який є таким, що завдав позивачу моральної шкоди, глибину душевних страждань позивача внаслідок порушення її прав та інтересів від протиправної поведінки відповідача, дійшов висновку, що у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача була спричинена моральна шкода, яка полягала у психологічних стражданнях, душевних хвилюваннях, що позивач, сплативши відповідачу значну суму коштів, постійно страждала від неможливості повноцінно користуватись східцями.

З огляду на умови договору про надання правової допомоги суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на надання правничої допомоги у розмірі 7 000 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів цивільного права - обов`язковість договору.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають не лише суб`єктивні права, а й обов`язки, які вони мають виконувати.

Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (абзац перший частини другої статті 551 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що у зв`язку з невчасним та неналежним виконанням ФОП ОСОБА_1 умов укладеного між ними договору про надання інформаційно - консультативних послуг з організації освітньої подорожі за кордон, останній підлягає розірванню.

Згідно частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (частина третя статті 653 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 52 461 грн, ОСОБА_2 вказувала, що відповідач належним чином у строки, обумовлені договором, взяті на себе зобов`язання не виконала (не приступила до виконання), та отриманні за вказаним договором грошові кошти не дивлячись на направлені їй лис-вимогу не повернула, а тому просила стягнути пеню на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що позивач належним чином виконала умови п. 4.1 Договору та сплатила аванс у розмірі 500 Євро, що еквівалентно 20 100 грн згідно курсу НБУ, наступний платіж мав бути 10.07.2025 року, що підтверджується підписом про отриманням ФОП ОСОБА_1 коштів на договорі з проставленням печатки, тоді як, відповідач у визначений в Договорі строк взяті на себе зобов`язання не виконав (не приступила до їх виконання), погоджені сторонами Договору послуги не надала. (а.с. 28)

23 листопада 2023 року позивач умови договору виконала у частково, зокрема сплативши відповідачу, відповідно до п. 4.1 Договору аванс у розмірі 500 Євро, що еквівалентно 20 100 грн згідно курсу НБУ, про що свідчить підпис відповідачки завірений печаткою ( а.с. 28). При цьому остання сама вказала проте, що наступний платіж має бути сплачений - 10 липня 2025 року (а.с. 21-28).

Щодо неналежного виконання відповідачем умов Договору, також свідчить наявність лист - вимоги з боку позивача про розірвання договору відповідно до п. 9.6 Договору та вимога про повернення сплачених коштів у розмірі 20 100 грн., яка залишилась без виконання. (а.с. 12). Доказів зворотного відповідачем суду не надано.

Відповідно до статей 570, 571 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора.

Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За таких обставин, завдаток, сплачений позивачем слугує доказом укладення договору на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

У той же час, аванс же не має забезпечувальної функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19).

Зважаючи на те, що договір відповідачем не виконано належним чином, отримана відповідачем 23 листопада 2023 року від позивача сума завдатку (авансу за договором) у розмірі 20 100 грн, яка була сплачена позивачкою в забезпечення виконання умов договору № 0023.11.23/1 від 23 листопада 2023 року, що підтверджено отриманням відповідачем коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач набула право стягнення з відповідача на свою користь грошових коштів у розмірі 20 100 грн.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідач, не виконала роботи у строк, зазначений в Договорі, чим самим порушила його умови, договір підлягає розірванню з поверненням грошових коштів у вигляді авансового платежу, сплачених за договором у розмірі 20 100 грн, ОСОБА_2 .

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); роботою є діяльність виконавця, результатом якої є виготовлення товару або зміна його властивостей за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 21); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Отже, у зв`язку з не виконанням зобов`язання за Договором, у відповідачки виник обов`язок зі сплати неустойки у вигляді пені за період прострочення відповідачем зобов`язання щодо повернення отриманих грошових коштів з 28 квітня 2024 року по 23 липня 2024 року у розмірі 52 461,00 грн.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд першої інстанції з врахуванням вказаних положень ч. 3 ст. 551 ЦК України обґрунтовано зменшим розмір неустойки із 52 461,00 грн до 20100 грн тобто то суми сплаченого позивачкою авансу.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості, реальності та підтвердженні витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим вирішив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на надання правничої допомоги у розмірі 7 000 грн.

Рішення суду в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн є законним та обґрунтованим.

Обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про стягнення правової допомоги підтверджується письмовими доказами у справі : договором №1604-1 від 16 квітня 2024 року про надання правової допомоги укладеним між позивачкою ОСОБА_2 та АБ «Грінцов та партнери» ( а.с. 17); додатком №1 до в казаного договору в якому сторонами визначено обсяг наданої адвокатом правничої допомоги та погоджені сторонами вартість цих послуг у сумі 20000 грн. (а.с. 18); квитанцією №076С-64АН-НЗЧЛ-5САН від 07 червня 2024 року про оплату послуг адвокатського бюро в сумі 20000 грн ( а.с. 20); факт виконання адвокатським бюром зобов`язань за вказаним договором підтверджується : складеною. Позовною заявою у даній справі, складенням та направленням відповідачу листа-вимоги та відповідно і вивчення та підготовку матеріалів справи до суду .

Із зменшенням судом розміру витрат позивачки на правничу допомогу із 20000 грн визначених договором до 7000 грн позивачкою не оскаржувалося, а відповідачкою не спростовано вище вказаний розмір понесених позивачкою витрат.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, встановлених на їх підставі обставин справи, а також власного тлумачення апелянтом норм чинного законодавства.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв