Провадження № 2/734/187/25 Справа № 734/5286/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 квітня 2025 року селище Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Бузунко О. А.,

за участю секретаря судового засідання Шапки О. О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Козелецького районного суду Чернігівської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, відповідно до п. 1.2 договору позики від 16 вересня 2021 року, № 933, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Сенюк А. В., позивач надала відповідачу ОСОБА_1 у борг 61 295 грн., що в еквіваленті складає 2 300 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 16 вересня 2024 року.

Позивач вказує, що в порушення зобов`язань, відповідач не повернув кошти у встановлений розпискою строк, ухиляється від виконання боргових обов`язків, тому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 95 903 грн. 58 коп. та судові витрати.

Відповідач у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, в разі визнання позовних вимог відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 16 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивачки ОСОБА_3 у борг готівковим способом грошові кошти у сумі 61 295 грн. 00 коп. у якості безпроцентної позики, що за офіційним курсом Національного банку України щодо іноземних валют станом на момент отримання вказаних грошових коштів еквівалентно 2 300 доларів США, на підтвердження чого сторони уклали договір позики.

Однак відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконує, в зв`язку з чим виникла заборгованість в загальному розмірі 95 903, 58 грн.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами ст. 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі, якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 383/686/22.

Відтак,оскільки сторони, згідно із змістом договору позики від 16 вересня 2021 року, визначили суму позики у еквіваленті доларів США, то у відповідача виникло зобов`язання повернути на вимогу позивача суму позики у національній валюті гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом Національного банку України.

Таким чином, враховуючи, що між сторонами по справі виникли правовідносини, відповідачем грошові кошти отримано, але в порядку та на умовах договору не повернуто, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1213 грн., які у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 206, 259, 264, 265 , 267, 274-279 ЦПК України, ст. 533, 1046, 1048, 1049 ЦК України,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , суму боргу 95 903 грн. 58 коп. (яка еквівалентна 2 300,00 доларів США), а також судовий збір у розмірі 1213 грн.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя Олена БУЗУНКО