Ухвала

22 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 754/14235/23

провадження № 61-4243ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням та про визнання новим наймачем квартири,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням та про визнання новим наймачем квартири.

Позов мотивований тим, що на підставі рішення Подільської районної ради ОСОБА_4 та членам його сім`ї: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , виданий ордер на право на заняття квартири АДРЕСА_1 . Особовий рахунок на зазначену квартиру був оформлений на ОСОБА_4 і дотепер.

На час смерті квартиронаймача ОСОБА_4 у спірній квартирі проживав та був зареєстрований його син - ОСОБА_6 із дружиною ОСОБА_7 , а також їх донька ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 , як дійсний наймач спірного житла, постійно проживав у квартирі, виконував обов`язки по утриманню квартири у належному стані та оплаті за комунальні послуги. Спірна квартира на праві власності не зареєстрована.

ОСОБА_6 розлучився зі своєю дружиною, яка разом із їх спільною донькою стали проживати за іншою адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 під час виконання бойового завдання при захисті Батьківщини помер від отриманих поранень.

Позивачка зазначала, що вона є двоюрідною племінницею ОСОБА_6 , однак, у них різниця у віці 0,5 роки, то вони були фактично як двоюрідні брат і сестра, постійно підтримували родинні відносини, проводили сімейні заходи, допомагали один одному. У березні 2017 року ОСОБА_6 проходив лікування у госпіталі, позивачка разом зі своїм чоловіком прийняли рішення проживати окремо.

У червні 2017 року ОСОБА_6 надав позивачці дозвіл на її вселення у спірну квартиру, де вони разом вели спільне господарство та побут, набули разом речі для загального користування. При цьому, позивачка разом зі своїм чоловіком стояли на квартирному обліку для поліпшення житлових умов.

ОСОБА_6 навесні 2018 року звертався до Відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо реєстрації позивачки у спірній квартирі, однак отримав відмову у зв`язку із ненаданням згоди усіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі. У липні 2020 року колишня дружина ОСОБА_6 разом із їх спільною донькою знялись із реєстрації.

Восени 2020 року ОСОБА_6 повторно звернувся із заявою з приводу її реєстрації у спірній квартирі, однак отримав відмову, оскільки вони не перебували у близьких родинних відносинах, крім того, особовий рахунок був оформлений на ОСОБА_4 .

Після того, як ОСОБА_6 продовжував проходити службу у лавах ЗС України, позивачка проживаючи у спірній квартирі, допомагала дядьку у всьому (передавала одяг, предмети гігієни, харчування), сплачувала квартплату та плату за комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_6 , позивачка займалась його похованням, як єдиний член сім`ї отримала свідоцтво про смерть.

ОСОБА_1 , як така, що проживала разом із ОСОБА_6 однією сім`єю, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2023 року позивачка отримала спадкове майно померлого (грошові вклади). Як член сім`ї померлого, ОСОБА_1 отримала орден (посмертно) «За мужність ІІІ ступеня». Той факт, що позивачка постійно та безспірно, починаючи з червня 2017 року до теперішнього часу проживає у спірній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 , продовжує утримувати зазначене майно у належному стані, оплачує комунальні послуги, що відповідає вимогам договору найму.

Після смерті загиблого дядька, позивачка неодноразово зверталась до відповідача із заявою про реєстрацію у спірній квартирі, однак отримала відмову.

ОСОБА_1 просила:

визнати за нею право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та визнати її новим наймачем житлового приміщення, квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

спірна квартира, як на момент виникнення спірних правовідносин, так і до теперішнього часу перебуває у власності територіальної громади м. Києва, а відтак Київська міська рада є належним відповідачем у справі. ОСОБА_3 у спірній квартирі не зареєстрована та не проживає, звернулась до нотаріальної контори із заявою про відмову прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , а тому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі;

при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання;

оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини 2 статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем;

частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою;

відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР);

при цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання;

оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем;

суд першої інстанції зробив висновки про те, що з позовної заяви, наданих суду пояснень позивачки та її представника, а також з показань допитаних в судовому засіданні свідків, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 була вселена у 2017 році до спірної квартири з дозволу та за згодою померлого ОСОБА_6 , вони разом проживали, позивачка здійснювала необхідний догляд та надавала допомогу покійному дядьку, проживає у спірній квартирі по теперішній час. Разом з тим, як встановлено судом в ході розгляду справи, ОСОБА_6 будучи на відповідній правовій підставі зареєстрованим у спірній квартирі, як член сім`ї наймача і маючи право користування нею, у визначеному законом порядку не набув статусу наймача спірного житлового приміщення. Суду не надано належних та достовірних доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_4 , його син - ОСОБА_6 звертався з приводу укладення договору найму саме з ним у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення;

за таких обставин, суд виснував, що позивачка при вселенні у спірну квартиру у 2017 році з дозволу померлого ОСОБА_6 при цьому не була членом сім`ї безпосередньо наймача спірного житлового приміщення - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

також суд виходив з того, що з наданої суду інформації комунального концерну «Центр комунального сервісу» вбачається, що ОСОБА_6 не повідомляв про фактичне проживання позивачки у спірній квартирі та користування нею комунальними послугами. Відповідні нарахування здійснювались в період з 2017 по 28 липня 2020 року, з 27 серпня 2020 року по 23 травня 2022 року, виходячи з кількості зареєстрованих у спірному житловому приміщенні осіб. Належних доказів того, що позивачка нарівні з ОСОБА_6 , до моменту його смерті, несла витрати по сплаті наданих комунальних послуг, суду не надано. Як вбачається з наданих суду чисельних копій квитанцій про сплату комунальних послуг та з виписок банку, здійснювались оплати за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 , разом з тим, інформація про особу платника в даних квитанціях відсутня;

таким чином, враховуючи вище викладені обставини, той факт, що у матеріалах справи відсутня інформація щодо звернення померлого ОСОБА_6 із заявою про реєстрацію позивачки у спірному житловому приміщенні, враховуючи ту обставину, що позивачка зберігає за собою право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , та відповідно до довідки Дніпровської РДА від 23 серпня 2023 року, позивачка разом із чоловіком ОСОБА_8 перебувають на квартирному обліку з 12 жовтня 1987 року, а відтак суд зробив висновок про те, що позивачка право користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку не набула.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;

рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

відповідно до частини першої та другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство;

згідно з вимогами статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням;

за змістом статті 103 ЖК України договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили;

відповідно до вимог частини першої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача;

частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою;

позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та визнати її новим наймачем житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що вона з 2017 року постійно проживала у спірній кімнаті разом з двоюрідним дядьком ОСОБА_6 . Зазначала, що вони вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт у квартирі, придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, вона допомагала дядьку коли той служив у лавах ЗСУ, коли він був хворим, сплачувала квартплату та комунальні послуги. Разом з тим, до суду не надано належних та допустимих доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_4 , його син - ОСОБА_6 за життя звертався з приводу укладення договору найму саме з ним ( ОСОБА_6 ) у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення ( ОСОБА_4 ). Об`єктивних доказів наявності правових підстав для вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 за життя ОСОБА_9 та (або) ведення з останнім спільного господарства (наявності спільного бюджету, проживання однією сім`єю тощо) позивачка не надала, не встановлено таких і судом. З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_3 , з 12 грудня 1986 року. Відповідно до довідки Дніпровської РДА від 23 серпня 2023 року, позивачка разом із чоловіком ОСОБА_8 перебувають на квартирному обліку з 12 жовтня 1987 року. Посилання позивачки ОСОБА_1 на вказані обставини і докази, у т. ч. медичні документи ОСОБА_6 , квитанції про нарахування і оплату за спожиті комунальні послуги за вказаною адресою на ім`я ОСОБА_4 (батько ОСОБА_6 ), як і покази свідків ОСОБА_8 (чоловік позивачки), ОСОБА_10 , не можуть бути визнані підставою для задоволення позовних вимог. У матеріалах справи відсутня інформація щодо звернення ОСОБА_6 із заявою про реєстрацію позивачки у спірному житловому приміщенні. Належних доказів того, що позивачка нарівні з ОСОБА_6 , до моменту його смерті, несла витрати по сплаті наданих комунальних послуг, суду не надано;

також апеляційний суд вказав, що відповідачка ОСОБА_3 , яка не заперечувала проти задоволення позову, у спірній квартирі не зареєстрована і не проживає, оскільки була знята з реєстрації за вказаною адресою спірної квартири 28 липня 2020 року, про що свідчить відповідь органів реєстрації на запит суду та станом на час розгляду справи судом не значиться зареєстрованою у м. Києві, за повідомленням відповідачки ОСОБА_3 вона фактично проживає у ФРН. 19 вересня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 ;

при зміні рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що помилковим є висновок районного суду з посиланням на пояснення позивачки та її представника, а також показання допитаних в судовому засіданні свідків, що позивачка ОСОБА_1 була вселена у 2017 році до спірної квартири з дозволу та за згодою померлого ОСОБА_6 , вони разом проживали, позивачка здійснювала необхідний догляд та надавала допомогу покійному дядьку, оскільки такий не підтверджується іншими наявними у справі об`єктивними доказами. Проте помилковість вказаного висновку не призвела до неправильного вирішення справи по суті спору.

ОСОБА_1 31 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження судового рішення, зокрема посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).

Касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Таким чином, особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат