11.04.2025 Справа № 363/5327/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., при секретарі Василенко Г.В., за участю представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя в порядку проведення його поділу/виділу та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

19.12.2019 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заявою, в подальшому 28.11.2023 р. уточнивши позовні вимоги, позивач просив:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 50/100 спільної сумісної власності подружжя та за ОСОБА_4 визнати право власності на 50/100 спільної сумісної власності подружжя;

- в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_3 право власності на 48/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 160,5 кв. м., житловою площею 73,6 кв. м., за адресою: будинок АДРЕСА_1 , а саме:

в будинку Літера «А»: №1-1 хол -5,50 кв.м., №1-3 зал -22,80 кв.м., №1-4 житлова- 14,00 кв.м., №1-5 житлова -10,00 кв.м., №1-9 веранда - 9,30 кв.м., №1-10 кридор - 1,80 кв.м., №1-12 кухня - 3,80 кв.м., №1-13 житлова - 13,20 кв.м., сходи; господарські будівлі: сарай «Б», сарай «В», I- колонка питна, №1 паркан;

- в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_4 право власності на 52/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 160,5 кв. м., житловою площею 73,6 кв. м., за адресою: будинок АДРЕСА_1 , а саме: в будинку Літера «А»: №1-1 хол-13,70 кв.м., №1-2 кухня -12,80 кв.м., за №1-6 житлова- 10,20 кв.м., №1-7 санвузол -5,10 кв.м., №1-8 бойлерная - 4,80 кв.м., №1- 10 кридор - 8,20 кв.м., №1-11 санвузол - 4,00 кв.м., №1-12 кухня-7,90 кв.м., №1- 13 житлова - 3,40 кв.м., Літера «А-1»: І коридор-7,40 кв.м., II кладова -2,60 кв.м., Літера «а» - тераса; господарські будівлі: ІІ-каналізаційна споруда, №2-ворота, №1 паркан;

- в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:134:0156, площею 0,1208 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кожному по 0,0604 га, лінію розподілу прокласти, у відповідності до Додатку №5 до висновку №11296/21-43 та розташування виділеного нерухомого майна: від точки «7», яка розташована на відстані 7,73 м від кута ділянки - точка «6» перпендикулярно лінії забудови житлового будинку довжиною 10,38 м до точки «8»; від точки «8» під кутом 90 градусів довжиною 2,10 м до точки «9»; від точки «9» довжиною 7,0 м до точки «10»; від точки «10» під кутом 90 градусів до точки «11» - точка з`єдання з будинком; далі прокласти лінію, згідно розподілу будинку від точки «11» до точки «12»; від точки «12» довжиною 2,03 м перпендикулярно лінії забудови будинку до точки «13»; від точки «13» довжиною 8,49 м паралельно лінії забудови будинку до точки« 14»; від точки «14» довжиною 9,26 м паралельно межі земельної ділянки до точки«15»;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 різницю відхилення від вартості ідеальних часток в сумі 68 713,00 гривень, вартість сплачених ним судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в шлюбі з 25.08.1995 року. В період шлюбних відносин та ведення разом спільного господарства ними на ім`я Відповідача було набуто нерухоме/рухоме майно, грошові кошти, а саме:

1) земельна ділянка, загальною площею 0,0624 га, кадастровий номер 32 218 878:01:03:134:0007, розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства;

2) земельна ділянка, загальною площею 0,0584 га, кадастровий номер :03:134:0120, яка знаходиться на території Старопетрівської сільської ради село Старі Петрівці, урочище «Лютізьке» Вишгородського району Київської області, яка є предметом спільної сумісної власності подружжя, набутого в період шлюбу за спільні кошти подружжя.

В подальшому для будівництва будинку землевпорядній організації було замовлено виготовлення технічної документації на об?єднання двох земельних ділянок в одну зі зміною їх цільового призначення з «ведення особистого селянського господарства» на «будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» та проведена зміна цільового призначення об?єднаної земельної ділянки загальною площею 0,1208 га та надала їм можливість безперешкодно провести будівництво новоствореного нерухомого майна, ввести його в експлуатацію та зареєструвати в Державному реєстрі нерухомого майна.

В 2010 р. позивачем був придбаний автомобіль «Субару Форестер», в 2011 р. який був проданий, а грошові кошти вкладені в інтересах сім`ї в будівництво спірного майна.

З метою вирішення фінансових питань при будівництві, 14.12.2011 року вони звернулись до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та на ім?я ОСОБА_4 отримали кредит в сумі 47 300 грн. 00 коп., терміном до 18.09.2017 року.

23.12.2011 року сторони звернулись до ПАТ «ВТБ Банк» та на ОСОБА_4 отримали кредит в сумі 104 930 грн. 00 коп., терміном до 23.12.2016 року під 18 відсотків річних на придбання у власність в інтересах сім?ї нового автомобіля «Фіат «Пунто» для Відповідача.

23.12.2011 року вони звернулись до ПАТ «ВТБ Банк» та на ОСОБА_4 отримали кредит в сумі 122 310 грн. 00 коп., терміном до 23.12.2016 року під 17 відсотків річних придбання у власність в інтересах сім?ї нового автомобіля «Фіат «Лінео» для Позивача.

У квітні 2012 року був проданий гараж батьків Позивача № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Північ» по АДРЕСА_2 , вартістю еквівалентною 11 000 дол. США, які були використані для будівництва будинку.

21.05.2012 року позивачем куплений будинок на колесах вартістю еквівалентною 4500 доларів США, проданий 13.03.2014 року вартістю еквівалентною 5000 доларів США, грошові кошти були використані для будівництва будинку.

На земельній ділянці з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» у 2013 році за спільні грошові кошти із спільного сімейного бюджету проводилось будівництво житлового будинку. В березні 2014 року вони переїхали у новозбудований житловий будинок та почали там проживати разом із дітьми однією сім`єю. До будинку підключені всі необхідні комунікативні мережі. Весь цей час до моменту розлучення в січні 2019 року сторони мали подружні стосунки та вели спільний сімейний бюджет. В жовтні 2015 року Відповідач поїхала в Ізраїль допомогти своїй подрузі по роботі та протягом 9 місяців перебувала за межами України. Весь цей час Позивач, проживаючи з дітьми в будинку, продовжував працювати та займався оздобленням будинку. Повернулась Відповідачка в липні 2016 року. В січні 2017 року знову виїхала до Держави Ізраїль. Діти залишились проживати з ОСОБА_3 , він забезпечував сім`ю всім необхідним, сплачував кредити, працював та продовжував облаштовувати будинок. Спілкування та відносини підтримували завдяки використанню мережі Інтернет. До Департаменту ДАБІ у Київській області було подано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, яка була зареєстрована за номером НОМЕР_2 від 11.12.2018 року. Також було присвоєно поштову адресу індивідуальному житловому будинку АДРЕСА_1 . Лише 13.12.2019 року, після розлучення Відповідач звернулась до Старопетрівської сільської ради для внесення відомостей про новостворений та введений в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 160,5 кв. м., житловою площею 73,6 кв. м., за адресою: будинок АДРЕСА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером: 218 на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексним номером: 50200618 від 13.12.2019 року прийнято державним реєстратором Старопетрівськоі сільської ради Вишгородського району Київської області Василенко Б.В., що свідчить, що Відповідач навмисно затягувала оформлення спільного будинку. Після розлучення 16.01.2019 року Відповідачка вирішила, що збудований його руками за їхні спільні грошові кошти будинок належить виключно їй. На вимогу ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна, набутого в період шлюбу, а саме житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований та вимогу про з`явлення до нотаріуса для укладення Договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя/колишнього подружжя, Відповідач відмовилась/не з`явилась.На підставі викладеного, позивач змушений звернутися до суду із вказаною позовною заявою.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.02.2020 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

04.06.2020 року ОСОБА_4 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із зустрічною позовною заявою, в якій просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,5 кв.м., житловою площею 73,6 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,1208 га, кадастровий номер :03:134:0156, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування зустрічного позову вказала, що з 25.08.1995 року сторони перебувають в шлюбі, під час якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 25.12.2003 року Виконавчим комітетом Старопетрівської сільської ради, їй рішенням № 246 надано із земель запасу сільської ради земельну ділянку площею 0,07 га в селі Старі Петрівці, а вже 02.06.2004 року на вказану земельну ділянку видано Державний акт про право власності на земельну ділянку Серії КВ № 009047. Також, 22.10.2011 року нею за особисті кошти в сумі 44 000 грн. 00 коп. було придбано у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0584 га, кадастровий номер :03:134:0120, яка знаходиться на території Старопетрівської сільської ради, село Старі Петрівці, урочище «Лютізьке», Вишгородського району Київської області. 21.11.2012 року рішенням Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області було затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,1208 га з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки та присвоєно їй поштову адресу: АДРЕСА_1 . 28.09.2013 року нею отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:134:0156. Маючи намір будувати будинок на вище зазначеній земельній ділянці, ОСОБА_4 разом зі своєю матір?ю ОСОБА_8 , сином ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_9 27.08.2013 року відчужено належну їм квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук I.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1171. Сума вказаного договору склала 718 000 грн. 00 коп. Таким чином, у Позивача за зустрічним позовом від продажу частини квартири було 179 500 грн. 00 коп. Також вона станом на початок будівництва мала власні заощадження в сумі близько 200 000 грн. 00 коп., оскільки в період з 15.02.2010 року по 16.07.2015 року працювала на різних посадах в ТОВ «САМІТ МОТОРЗ УКРАЇНА». 27.08.2013 року з метою будівництва власного житлового будинку вона особисто отримала в борг від своєї матері ОСОБА_10 150 000 грн. 00 коп. 26.11.2013 року Відділом містобудування та архітектури Вишгородської РДА Київської області їй було видано будівельний паспорт на індивідуальний житловий будинок в АДРЕСА_1 ., а в грудні 2013 року розпочала будівництво будинку. 12.06.2015 року вона додатково отримала в борг від ОСОБА_11 160 000 грн. 00 коп., які також були направлені на будівництво власного будинку. 3 січня 2017 року проживання однією сім?єю між сторонами було припинено, з вказаного часу спільне господарство не ведеться. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16.01.2019 року шлюб між ними розірвано. 11.12.2018 року, тобто майже через 2 (два) роки після фактичного припинення шлюбних відносин, ОСОБА_4 , у зв?язку з завершенням будівельних робіт, було зареєстровано в Департаменті ДАБІ у Київській області декларацію № Кс 69 про готовність до експлуатації об?єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта. 29.11.2019 року КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» на її ім?я видано технічний паспорт на житловий будинок. Орієнтовна вартість будівництва зазначеного вище будинку склала 700 000 грн. 00 коп., яке було здійснено виключно за її кошти, ОСОБА_3 жодних коштів для будівництва будинку та придбання земельної ділянки не надавав. Таким чином, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був побудований за її особисті кошти, введений в експлуатацію майже через 2 (два) роки, а зареєстрований майже через 3 (три) року з моменту фактичного припинення шлюбних відносин між ними.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 31.07.2020 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю. Об`єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю подружжя в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя в порядку проведення його поділу/виділу.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.02.2021 року призначено по цивільній справі судову будівельно технічну та судову земельно технічну експертизи. Провадження у справі зупинено.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.02.2021 року витребувано у Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві письмову інформацію та її документальне підтвердження про отримання всіх видів доходів громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 014.01.2012 року по 01.01.2019 рік.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на адресу суду 16.03.2021 засобами поштового зв`язку надішла витребовувана інформація (т. 3 а.с. 66-67А).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.10.2023 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом просила задовольнити уточнену позовну заяву в повному обсязі, а в задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити. З 1995 р. по 2019 р. перебували у шлюбі. Розпочали будівництво за спільні кошти в 2011-2012 році, а в 2014 р. переїхали жити в будинок. Лише в 2018 р. будинок введений в експлуатацію. 18.09.2020 року через канцелярію суду подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що твердження ОСОБА_4 про наявність у неї особистих заощаджень в сумі 200 000 грн. не відповідає дійсності та спростовується отриманням сторонами кредитів. Щодо отримання коштів в борг від матері та ОСОБА_12 вказала, що жодних грошових коштів від них вони не отримували, а завірені підписи на Заявах є неналежними та недопустимими доказами. Договір позики мав бути укладений в письмовій формі та на підтвердження укладення договору позики та його умов має бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Що стосується доводів про те, що кошти для придбання спірного майна отримувалися ОСОБА_4 у борг у її матері та ОСОБА_11 , використовувалось для будівництва спірного майна, а тому вказане спірне майно є її особистою приватною власністю, - вони не заслуговують на увагу, оскільки якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя набутого в період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя/колишнього подружжя, а тому підлягають поділу між ними в рівних частинах, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована Відповідачем за первісним позовом/Позивачем за зустрічним позовом, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно придбане лише за її особисті кошти. Жодних доказів того, що Відповідач за зустрічним позовом не вносив достатньої кількості матеріальних коштів до сімейного бюджету чи не бажав працювати, витрачав майно подружжя для задоволення виключно або переважно своїх особистих потреб, знищив чи пошкодив спільне майно зі своєї вини Позивач за зустрічним позовом не надала. Доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, Відповідачем за первісним позовом/Позивачем за зустрічним позовом не надано і Позивач за первісним позовом/ Відповідач за зустрічним позовом не зобов?язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов?язаний довести обставини, що її спростовують. Також подали заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву.

Допитаний в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 в якості свідка вказав, що до 2014 року працював офіційно, а потім став приватним підприємцем. З 2010 по 2015 рік ОСОБА_13 працювала офіційно.

У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічну позовну заяву, зазначив, що всі кошти, за які будувався будинок, були коштами ОСОБА_14 2017 року відносини між сторонами були поганими. Вказали, що ОСОБА_15 з 2015 р. почала їздити в Ізраїль. Зазначили, що перша земельна ділянка була отримана по приватизації, а інша- придбана за власні кошти. Вказав, що у сторін не було сімейного бюджету у родині. 04.06.2020 року через канцелярію суду подали відзив на позовну заяву, де зазначено, що житловий будинок був побудований за її особисті кошти, введений в експлуатацію майже через 2 роки, а зареєстрований майже через 3 роки з моменту фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. 26.10.2020 року подали відповідь на відзив, в якому зазначили, що доказів про відчуження придбаного ним автомобіля «Субару Форестре», д.н.з. НОМЕР_3 , будинку на колесах, і продаж гаражу батьків, кошти від продажу яких начеб-то були вкладені в будівництво спірного майна відповідачем не надано. Щодо отриманих кредитів вказала, що кредити отримані на придбання автомобілів для себе і ОСОБА_3 , то вона їх повернула, оскільки мала офіційне працевлаштування та стабільний дохід, в той час, коли кошти з лімітом в 47 300 грн., то вони отримані ОСОБА_3 для розвитку підприємницької діяльності, і вона змушена їх повертати. Щодо твердження, що ОСОБА_3 не отримував грошових коштів від ОСОБА_10 , ОСОБА_12 вказала, що саме вона самостійно повертала вказані борги. Позиція ОСОБА_3 ґрунтується виключно на бажанні безкоштовно отримати половину її особистої власності лише з підстав їх спільного проживання, в той же час належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Крім того, 25.01.2024 року через канцелярію суду подане заперечення на висновок експерта КНІДСЕ ОСОБА_16 від 19.09.2023 р., за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи. 23.02.2024 року через канцелярію суду подані додаткові пояснення, в якому вказав, що частка земельної ділянки, яку ОСОБА_3 просить визнати право власності є більшою аніж частина житлового будинку, право власності на яку останній просить визнати. Зазначив, що ОСОБА_3 просить суд стягнути з ОСОБА_4 різницю відхилення від вартості ідеальних часток в сумі 68 713,00 грн., тобто вартість перевищення ідеальних часток колишнього подружжя, яка була встановлена експертом без проведення відповідної судової оціночно-будівельної експертизи.

В судовому засіданні допитаний експерт ОСОБА_17 , який вказав, що оглянув будинок зовні, всередину не заходили оскільки не було доступу, а експертиза проведена за наявними матеріалами.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 вказала, що вона є матір`ю Відповідача, після продажу квартири вона позичила 150 000 грн. своїй дочці для початку будівництва, які вона повернула. У них не було сімейного бюджету, гроші заробляла ОСОБА_15 , а ОСОБА_18 щось будував. Будівництво здійснювалося за кошти доньки, оскільки вона працювала, потім їздила за кордон. ОСОБА_19 допомагали другі, сусіди, однак кошти висилала ОСОБА_15 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 вказав, що ОСОБА_10 є його цивільною дружиною з 1980 року. Він позивчив кошти в розмірі 160 000 грн. ОСОБА_15 в 2015 році, які були витрачені на будівництво, участь у якому приймали ОСОБА_20 , родичі, сусіди та ОСОБА_18 . Вказав, що ОСОБА_18 фінансово не допомагав, однак фізично у будівництві участь приймав.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_5 вказав, що сторони по справі його батьки. Все почалося з продажу квартири, в кінці 2013 року почалося будівництво. Всі фінансові питання вирішувала мати. Родина переїхала в будинок в 2014 році, однак він там не проживав, а лише приїздив в гості. Люди, які допомагали в будівництві це не наймані робітники, а добровольці. Всі витрати брала на себе мати, яка їздила на заробітки до Ізраїлю, навіть якісь кошти позичала у бабусі. Молодшим братом займалися бабуся та він. Батько не приймав фінансової участі, сімейного бюджету у батьків не було. Вказав, що кредити бралися для купівлі автомобілів, батьки порівну сплачували кредит, але оформлені були лише на матір. У батька був бізнес з його друзями в Криму, потім він почав працювати самостійно, його прибутку вони не бачили. Проект будинку розробляли батьки, фундамент закладав він, його батько та ще дві особи, матеріали купувала мати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 вказав, що є сином сторін, будівництво почалося в 2013-початок 2014 р. за кошти ОСОБА_4 , також вона позичала кошти. Одна земельна ділянка була мами, іншу-купили, однак також за її кошти. Приймали участь в будівництва всі, друзі, односельчани, з якими мама потім розрахувалася. Оформлювали різні кредити на маму. Мати їздила до Ізраїлю, щоб заробити кошти та закінчити будівництво, а тато здійснював будівництво своїми власними силами.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_21 , який є братом ОСОБА_22 , з ОСОБА_15 знайомий 31 рік. Спочатку була одна земельна ділянка, потім купили ще одну та почали будувати будинок в 2012 р. Зазначив, що будинок будував ОСОБА_18 , також він займався логістикою, замовляв та все привозив, електрику робив він та встановлював сантехніку. В 2012 році були оформлені документи на будівництво, а в 2013-2014 р. побудовано будинок. Сторони по справі проживали разом, вели спільний побут і бюджет, робили все разом, конфліктів з дітьми не було. Найманих працівників не було. Зазначив, що гараж продали, а кошти витрачені були на будівництво. Вказав, що дохід ОСОБА_22 зменшився, коли закрилося підприємство в Криму. Будівництво було завершено в 2014 р. В серпні 2018 р. сторони припинили спільне існування як родина та на момент припинення стосунків відповідачка знаходилася за кордоном.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_23 , який є цивільним чоловіком сестри ОСОБА_22 , і знає його з кінця 2013 р. При ньому почалося будівництво. Він не бачив і не чув, що будівництво здійснювалося за кошти ОСОБА_15 . ОСОБА_18 займався будівництвом, за які кошти не знає. ОСОБА_24 в будинку робив ОСОБА_18 своїми руками, якому допомагали родичі та друзі. Зі сторони ОСОБА_15 ніхто не допомагав. У ОСОБА_22 був бізнес в Криму, потім він таксував. Оксана десь працювала.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_25 перебували у шлюбі з 25.08.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1675 (т. 1 а.с. 18).

Згідно свідоцтв про народження НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився ОСОБА_6 та ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_5 , в яких сторони записані їх батьками (т.1 а.с. 19-20).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 009247 ОСОБА_4 на підставі рішення Старопетрівської сільської ради від 29.01.2004 року № 12 є власником земельної ділянки площею 0,0624 га, що розташована: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 32 218 878 01 03 134 0007(т. 1 а.с. 24).

22.10.2011 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 5672 договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_7 продав ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,0584 га, що знаходиться на території Старопетрівської сільської ради, с. Старі Петрівці, урочище «Лютізьке», Вишгородського району Київської області (кадастровий номер :03:134:0120), цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Пункт 6.1 вказаного Договору містить відмітку, що купівля вказаної земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка Покупця ОСОБА_4 ОСОБА_3 .

Дана інформація підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів (т. 1 а.с. 30-31).

Матеріали справи містять акт про перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевості) (т. 1 а.с. 32), витяг з рішення Старопетрської сільської ради Вишгородського району Київської області про попереднє погодження зміни цільового призначення земельної ділянки (т.1 а.с. 33), витяг з рішення Старопетрської сільської ради Вишгородського району Київської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зміною категорії цільового призначення (т.1 а.с. 34), договір № 707 про розроблення проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки від 07.12.2011 р. (т. 1 а.с. 35), акт надання послуг від 07.10.2013 р. (т. 1 а.с. 36).

Згідно Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7 від 28.09.2013 ОСОБА_4 належить земельна ділянка № НОМЕР_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:134:0156, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1208 га (т. 1 а.с. 37). Ця інформація підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 10147581 від 28.09.2013 (т. 1 а.с. 38).

25.12.2013 р ОСОБА_4 направила начальнику Вишгородського РВ ГУ Держтехногенбезпеки у Київській області, голові Старопетрівської сільської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 39-40).

08.11.2013 р. між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_26 укладено договір про розроблення будівельного паспорту № 01/01/0811 (т. 1 а.с. 41).

До матеріалів справи долучено також рахунок-фактуру № 01/01/0811 від 08.11.2013 р. (т. 1 а.с. 42), будівельний паспорт (т. 1 а.с. 43-44), кадастровий план земельної ділянки :03:134:0156 (т. 1 а.с. 47), ескіз намірів забудови (т. 1 а.с. 48), схему забудови земельної ділянки (т. 1 а.с. 51), ситуаційний план (т. 1 а.с. 52), договір про надання послуг доступу до мережі Інтернет від 30.12.2016 р. (т. 1 а.с. 57 зворот-58), договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води від 16.10.2013 (т. 1 а.с. 58-59 зворот), договір про приєднання до електричних мереж № К-08-14-0010 від 28.01.2014 р. (т. 1 а.с. 60-61 зворот), договір про надання послуг з вивезення, приймання та розміщення твердих побутових відходів від 06.04.2019 р. (т. 1 а.с. 62), договір про надання послуг з вивезення, приймання та розміщення твердих побутових відходів від 16.10.2013 р. (т. 1 а.с. 63), договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води від 06.04.2019 р. (т. 1 а.с. 64-65), рахунки-фактури, товарні чеки, квитанції до прибуткового касового ордера(т. 1 а.с. 66-69), договір купівлі- продажу та специфікація (т. 1 а.с. 70-71 зворот), рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 18.12.2018 р. № 77 про присвоєння поштової адреси (т. 1 а.с. 80), декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 11.12.2018 р. (т. 1 а.с. 81-83), виклик ОСОБА_4 до державного нотаріуса для здійснення поділу спільного сумісного майна, набутого в період шлюбу (т. 1 а.с. 84), свідоцтво про неявку ОСОБА_4 до державного нотаріуса (т. 1 а.с. 85), довідки № 2143 від 12.12.2019, 1995,1996 від 25.11.2019 р.(т. 1 а.с. 86).

26.11.2018 року КП Вишгородське БТІ виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок (т. 1 а.с. 72-79).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2019 року по справі № 754/14998/18 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (т. 1 а.с. 174-176).

З листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю. від 16.09.2019 р. № 148/01-16 вбачається, що нею 27.08.2013 ро за реєстровим № 1171 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Продавцями вказаної квартири були ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , сума договору складала 718 000,00 грн. (т. 1 а.с. 131).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 192924808 від 13.12.2019 р. вбачається, що 09.12.2019 року державний реєстратор Василенко Б.В. зареєстрував за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок загальною площею 160,5 кв.м., житловою площею 73,6 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 142).

З Довідки ТОВ «Саміт Моторз Україна» № 262-20 від 18.05.2020 р. вбачається, що ОСОБА_4 працювала з 15.02.2010 по 16.07.2015 р. на посаді Продавець-консультант та її дохід за вказаний період складав 888 780,72 грн. (т. 1 а.с. 132).

28.05.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. засвідчила справжність підпису ОСОБА_10 на заяві, що зареєстровано в реєстрі за № 2587, зі змісту якої вбачається, що 27.08.2013 р. ОСОБА_10 , надала доньці ОСОБА_4 позику в розмірі 150 000,00 грн. для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які були отримані нею після відчуження разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 1171. Вартість проданої квартири склала 718 000 грн, з яких вона отримала 359 000 грн., як за своєї частки квартири та частки своєї матері ОСОБА_9 , які остання віддала їй. Також, в той же день, 27.08.2013 р. ОСОБА_10 та онуком ОСОБА_5 за отримані від продажу квартири АДРЕСА_3 грошові кошти, було придбано у ОСОБА_27 в рівних частинах квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю., зареєстрованого в реєстра за № 1167. Вартість вказаної квартири склала 382 636,00 грн. Отримані грошові кошти ОСОБА_4 було повністю повернуто їй в серпні 2016 р. (т. 1 а.с. 133).

28.05.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. засвідчила справжність підпису ОСОБА_12 на заяві, що зареєстровано в реєстрі за № 2588, зі змісту якої вбачається, що 12.06.2015 року ним було надано ОСОБА_4 позику в розмірі 160 000,00 грн. для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які були отримані ним від Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києві на виконання рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.03.2013 р. Отримані кошти ОСОБА_4 було повністю повернуто йому в серпні 2019 р. (т. 1 а.с. 134). До матеріалів справи долучена постанова Подільського районного суду м. Києва від 20.03.2013 р. (т. 2 а.с. 187-191), виписка ОСОБА_12 з АТ КБ «Приватбанк» (т. 2 а.с. 192-194)

До матеріалів справи долучена позовна заява ОСОБА_4 , до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, подану до Деснянського районного суду м. Києва 25.10.2018 р., зі змісту якої вбачається, що з січня 2017 року проживання ОСОБА_4 однією сім`єю з ОСОБА_3 було фактично припинено… Спільне господарство ОСОБА_4 з ОСОБА_3 з січня 2017 р. не ведеться (т. 1 а.с. 172-173).

З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 0.184-19643/0/15-20-Вих. від 20.07.2020 року вбачається в`їзд і виїзд ОСОБА_13 за межі України в період з 2015 року по 2019 рік (т. 2 а.с. 197).

З листа територіального сервісного центру № 3245 Головного сервісного центру регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області № Ш-50 від 29.01.2021 року вбачається, що за ОСОБА_3 в період з 01.01.2008 по 01.01.2014 р. зареєстровані та зняті з реєстрації (перереєстровані на нового власника) транспортні засоби, а саме: 18.12.2008 року реєстрація KIA Magentis, 2008 року випуску та перереєстрована на нового власника 05.04.2011 року; 05.01.2011 року реєстрація Subaru Forester, 2004 року випуску та перереєстрована на нового власника 20.12.2011 року; 25.12.2012 року зареєстрований ГАЗ 2705, 2008 року випуску (т. 3 а.с. 11).

З довідки ТОВ «Укрдах» від 15.02.2021 року № 00/01 вбачається, що ОСОБА_3 з 27.09.2018 року по 28.02.2019 працював на посаді завідувача складу. З 01.03.2019 року і по теперішній час він працює на посаді начальника відділу матеріально-технічного постачання (т. 3 а.с. 25).

До матеріалів справи долучені також: квитанції (т. 3 а.с. 12-16, 26-44), рішення Подільського районного суду м. Києва від 31.07.2012 р. по справі № 2607/5240/12 (т. 3 а.с. 19-23), судовий наказ Подільського районного суду м. Києва від 21.03.2012 р. по справі № 2607/3603/12 (т. 3 а.с. 24).

З висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 11296/21-42 від 19.09.2023 р. вбачається, що виділ в окремі об`єкти домоволодіння (виділ в натурі) з врахуванням вимог Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об?єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 18.06.2007 року, 1/2 та 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 технічно можливо.

Можливі варіанти розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 виходячи із ідеальних часток співвласників 1/2 та 1/2, викладено в дослідницькій частині та зображено в додатках № 1 та № 2 до висновку.

Різниця від ідеальних часток сторін в праві власності на домоволодіння згідно із запропонованими варіантами розподілу становить: 1 варіант - для 1 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 718 330 - 1 704489 = на 13 841 грн. менше; для 2 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 732 171 - 1 718330 = на 13 841 грн. більше. При пропонованому варіанті розподілу арифметичні (фактичні) частки співвласників складуть: перший співвласник - 49,6/100, або 49,6 %; другий співвласник - 50,4/100 або 50,4% . 2 варіант - для 1 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 787043 - 1 718330 = на 68 713 грн. більше; для 2 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 718 330 - 1 649617 = на 68 713 грн. менше. При пропонованому варіанті розподілу арифметичні (фактичні) частки співвласників складуть: перший співвласник - 52/100, або 52 %; другий співвласник - 48/100 або 48%. 3 варіант - для 1 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 718 330 - 1 654 667 = на 63 663 грн. менше; для 2 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 781 993 - 1 718 330 = на 63 663 грн. більше. При пропонованому варіанті розподілу арифметичні (фактичні) частки співвласників складуть: перший співвласник 48,1/100, або 48,1 %; другий співвласник 51,9/100 або 51,9%. 4 варіант- для 1 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 836 865 - 1 718 330 = на 118 535 грн. більше; для 2 співвласника 1/2 ідеальних часток: 1 718 330 - 1 599 795 = на 118 535 грн. меньше. При пропонованому варіанті розподілу арифметичні (фактичні) частки співвласників складуть: перший співвласник 46,6/100, або 46,6 %; другий співвласник 53,4/100 або 53,4%.

Роботи по переобладнанню будинку на дві окремі ізольовані квартири викладено в дослідницькій частині висновку.

Розрахунок вартості, пов?язаний з виконанням робіт складається в базисному рівні по формах об?єктних та локальних кошторисів, на основі ескізного проекту, проекту і робочого проекту організаціями або установами, які розробляють вказані проекти. Вартість вищезазначених робіт розраховується в залежності від конструктивних рішень, а також від вартості використаних матеріалів, виробів і способу ведення робіт, тому зазначити вартість робіт по забезпеченню ізольованого користування частинами житлового будинку між співвласниками не вдається за можливе.

Варіанти розподілу (виділу частин земельної ділянки 1/2 та 1/2) земельної ділянки площею 0,1208 га (кадастровий номер: :03:134:0156), цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з урахуванням розміру часток будинку, що виділяються співвласникам (1/2 та 1/2), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності з запропонованими варіантами розподілу житлового будинку, господарських будівель та споруд викладено в дослідницький частині та зображена в додатках № 3, № 4, № 5, № 6 до висновку (т. 3 а.с.125-159).

При вирішенні спору суд, окрім зазначеного вище, виходить із наступного.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Статтею 22 КпШС України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (частина перша статті 28 КпШС України).

Аналогічні положення закріплені у статтях 60 та 70 СК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач (постанови Верховного Суду: від 29 квітня 2020 року в справі № 210/4854/15-ц, провадження № 61-30421св18 та від 03 червня 2020 року в справі № 487/6195/16-ц, провадження № 61-46326св18).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.

Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

При цьому суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Обрання судом під час вирішення спору варіанта поділу майна подружжя, за наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя, і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Ураховуючи вищенаведені норми права, а також правові позиції Верховного Суду, вирішуючи первісні та зустрічні позовні вимоги, першочергово суд повинен встановити обсяг спільного сумісного майна подружжя та його вартість.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1 та ч.2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц).

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Суд зауважує, що особистими коштами є кошти, які були отримані одним з подружжя до реєстрації шлюбу, або ж отримані у спадок, подарунок, а також страхові виплати. Це має підтверджуватися доказами, а отже, джерело походження коштів на придбання спірного майна має бути повністю розкрите. Наприклад, суду слід надати договір купівлі-продажу майна, яке належало одному з подружжя до реєстрації шлюбу та було продане в подальшому для придбання іншого майна або реєстрації підприємства, а також виписку з банківського рахунку, яка підтверджує наявність коштів на момент купівлі та їх рух.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.01.2019 року у справі № 754/14998/18, яке у апеляційному порядку не оскаржувалося та набуло законної сили із 16.02.2019 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований 25 серпня 1995 року Центральним відділом реєстрації шлюбів в м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1675 - розірвано.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відтак встановленим є факт, що сторони у цій справі у період з 25.08.1995 року по 16.02.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Щодо житлового будинку суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тобто під час шлюбу сторони створили майно збудували будинок, а введення його в експлуатацію це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.

Введення об`єкта в експлуатацію це завершальний етап зведення об`єкта, що дозволяє отримати право власності і надає можливість підключення до інженерних мереж (обов`язкових для його повноцінного функціонування). Готовим до введення в експлуатацію вважається об`єкт архітектури або інженерна споруда, щодо якого закінчені всі роботи (будівельно-монтажні, оздоблювальні, пуско-налагоджувальні) і підготовлена (оформлена) належним чином вся виконавча документація.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 09.12.2019 проведено державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,5 кв.м. на підставі, зокрема, декларації про готовність об`єкта до експлуатації КС 69, виданий Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Київській області 11.12.2018 р., технічного паспорта НОМЕР_9 , виданий КП «Вишгородське БТІ» 29.11.2019, рішення Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області № 77 від 19.12.2018, що свідчить про узаконення будівництва спірного будинку та унеможливлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, однак самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 5 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

На переконання суду сторона відповідача за первісною позовною заявою, позивача за зустрічною позовною заявою не спростувала презумпцію спільності сумісної власності подружжя.

Суд не приймає твердження представника ОСОБА_4 про те, що вона мала власні заощадження в сумі 200 000 грн. та сторони не мали спільний бюджет у родині, оскільки вони в період тривалого перебування у шлюбі в інтересах сім`ї купляли транспортні засоби, оплачували кредити, вели спільне господарство. Також суд критично ставиться до твердження ОСОБА_4 , показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 про отримання/надання коштів в борг з метою будівництва власного житлового будинку, оскільки вказані кошти отримані в період шлюбу і використані в інтересах сім`ї.

Подібний за змістом висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 10.05.2023 року у справі № 215/1191/17 «досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) касаційний суд зауважує, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що житловий будинок є спільною сумісною власністю.

Щодо земельної ділянки, то суд зазначає наступне.

Частина 9 статті 79-1 ЗК України передбачає, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частина 13 статті 79-1 ЗК України встановлює, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, поділу або об`єднання земельних ділянок.

На підставі викладеного, суд не приймає твердження ОСОБА_4 , що земельна ділянка, площею 0,07 га, яка хоч і була її особистою приватною власністю, оскільки вона виділена на підставі приватизації, однак вона припинила існування як об`єкт цивільних прав на підставі ч.13 ст. 79-1 ЗК України. Щодо земельної ділянка, площею 0,0584 га, суд зазначає, що вони купувалась в період шлюбу, Договір купівлі-продажу не містить відмітки, що кошти за, які вона придбала є особистою власністю ОСОБА_4 , що спростовує її твердження про придбання вказаної земельної ділянки за особисті кошти, матеріали справи не містять доказів, того, що на момент купівлі-продажу вказаної земельної ділянки в неї були особисті заощадження.

На підставі вищезазначеного, суд вважає, що новостворена земельна ділянка НОМЕР_8 , площею 0,1208 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), із кадастровим номером :03:134:0156 була сформована та набута ОСОБА_4 в період шлюбу, тому вона є предметом спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Частина 1 ст. 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено: «склад та обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та підлягає поділу між ними, дозволяв суду здійснити його реальний поділ шляхом передачі кожному з подружжя окремих об`єктів нерухомого майна. Саме такі мотиви, викладені у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у цій справі, що стали однією з підстав передачі судом касаційної інстанції справи на новий апеляційний розгляд. Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду дійшов обґрунтованого висновку про доцільність проведення у цій справі реального поділу майна між подружжям у спосіб виділення кожному в натурі окремих видів (об`єктів) майна, як просили здійснити сторони в первісному та зустрічному позовах».

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній (частковій та сумісній) власності.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У статті 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У частині 1 ст.357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 364 ЦК України закріплено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.05.2021 року по справі №501/2148/17.

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.183, 358, 364 ЦК України необхідно дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо поділ (виділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права відносно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 03.04.2013 року у справі №6-12цс13 та від 16.11.2016 року у справі №6-1443цс16, а також правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 25.09.2019 року у справі №205/9065/15-ц, від 12.03.2020 року у справі №127/5835/16-ц, від 22.02.2020 року у справі №279/4966/16-ц, від 27.05.2020 року у справі №173/1607/15-ц, від 16.06.2021 року у справі №369/6871/16-ц та від 20.07.2022 року у справі №524/710/21.

Згідно з ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

У пункті «г» ст.87 ЗК України закріплено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду.

А статтею 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Також суд враховує, що у частині 1 ст.377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Згідно з ч.2 ст.120 ЗК України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що перехід права власності на земельну ділянку (частку земельної ділянки) відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості (частку об`єкта нерухомості), що відповідає принципу «збудоване на землі слідує за нею). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 21.03.2018 року по справі №686/9580/16 провадження №61-3478св18.

Водночас при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 11.02.2015 року по справі №6-2цс15.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом на висновок експерта КНІДСЕ Олени Гучко від 19.09.2023 р., за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, оскільки ними не надано свою експертизу. Окремо суд зазначає, що експертом було проведено лише зовнішнє обстеження житлового будинку, оскільки доступу до приміщень будинку експерту не було забезпечено, що є протиправною поведінкою, та згідно ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відтак, враховуючи, що сторони в добровільному порядку не досягли згоди, щодо поділу житлового будинку в натурі, а такий поділ судом не можливий без урахування спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, зокрема технічної можливості його поділу в натурі, суд проаналізувавши всі варіанти поділу спірного житлового будинку запропоновані експертом, а також врахувавши, варіанти, які є прийнятними на думку сторін приходить до висновку про поділ спірного житлового будинку згідно варіанту № 2 запропонованого експертами у висновку № 11296/21-42-43 від 19.07.2023 року та позначеного на схемі, що є Додатком № 2 до даного висновку, а тому вказана позовна вимога також підлягає задоволенню.

Аналізуючи викладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову, а в задоволенні зустрічної позовної заяви- відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Уточнений первісний позов задовольнити.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_3 право власності на 48/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 160,5 кв. м., житловою площею 73,6 кв. м., за адресою: будинок АДРЕСА_1 , а саме: в будинку Літера «А»: №1-1 хол -5,50 кв.м., №1-3 зал -22,80 кв.м., №1-4 житлова- 14,00 кв.м., №1-5 житлова -10,00 кв.м., №1-9 веранда - 9,30 кв.м., №1-10 кридор - 1,80 кв.м., №1-12 кухня - 3,80 кв.м., №1-13 житлова - 13,20 кв.м., сходи; господарські будівлі: сарай «Б», сарай «В», I- колонка питна, №1 паркан.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_4 право власності на 52/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 160,5 кв. м., житловою площею 73,6 кв. м., за адресою: будинок АДРЕСА_1 , а саме: в будинку Літера «А»: №1-1 хол-13,70 кв.м., №1-2 кухня -12,80 кв.м., за №1-6 житлова- 10,20 кв.м., №1-7 санвузол -5,10 кв.м., №1-8 бойлерная - 4,80 кв.м., №1- 10 кридор - 8,20 кв.м., №1-11 санвузол - 4,00 кв.м., №1-12 кухня-7,90 кв.м., №1- 13 житлова - 3,40 кв.м., Літера «А-1»: І коридор-7,40 кв.м., II кладова -2,60 кв.м., Літера «а» - тераса; господарські будівлі: ІІ-каналізаційна споруда, №2-ворота, №1 паркан.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:134:0156, площею 0,1208 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кожному по 0,0604 га, лінію розподілу прокласти, у відповідності до Додатку №5 до висновку №11296/21-43 та розташування виділеного нерухомого майна: від точки «7», яка розташована на відстані 7,73 м від кута ділянки - точка «6» перпендикулярно лінії забудови житлового будинку довжиною 10,38 м до точки «8»; від точки «8» під кутом 90 градусів довжиною 2,10 м до точки «9»; від точки «9» довжиною 7,0 м до точки «10»; від точки «10» під кутом 90 градусів до точки «11» - точка з`єдання з будинком; далі прокласти лінію, згідно розподілу будинку від точки «11» до точки «12»; від точки «12» довжиною 2,03 м перпендикулярно лінії забудови будинку до точки «13»; від точки «13» довжиною 8,49 м паралельно лінії забудови будинку до точки« 14»; від точки «14» довжиною 9,26 м паралельно межі земельної ділянки до точки«15»;

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 різницю відхилення від вартості ідеальних часток в сумі 68713,00 гривень.

В задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повнии? текст рішення складено 21.04.2025 року.

Позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_10 , паспорт НОМЕР_11 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 ; адреса проживання: АДРЕСА_6 ; адреса для листування: АДРЕСА_7 )

Відповідачза первісним позовом/позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_12 , паспорт НОМЕР_13 , адреса: АДРЕСА_8 )

Суддя М.Б. Баличева