ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1680/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2024 року в складі судді Семіряда І.В. по справі № 638/18938/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2021 року між ним та ОСОБА_1 укладено у простій письмовій формі договір про наміри, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язався продати квартиру АДРЕСА_1 . Сторони домовились, що вартість квартири становить 78 000,00 доларів США. У договорі не було істотної умови - строку укладання договору купівлі-продажу квартири.

Вказав, що він передав ОСОБА_1 1000,00 доларів США, як зазначено у договорі у якості завдатку. Своїм підписом відповідач підтвердив факт отримання грошей.

Зазначив, що він звернувся до забудовника, ТОВ «Жислстрой-3», стосовно надання інформації про наявність права власності у ОСОБА_1 на вищевказану квартиру, та отримав інформацію про те, що насправді квартира не належить ОСОБА_1 , оскільки він тільки підписав договір купівлі цільових цінних паперів від 29 вересня 2020 року з розстрочкою купівлі облігацій, та погашення облігацій буде відбуватися протягом 2022 року, і ОСОБА_1 буде мати майнові права тільки після виплати розстрочки та зарахування облігацій на свій рахунок. Тобто фактично на момент підписання договору про наміри в простий письмовій формі відповідач ОСОБА_1 не був власником даної квартири та не міг продати її.

У кінці жовтня 2021 року він зустрівся з ОСОБА_1 та просив надати документи на право власності на квартиру, а також повідомив про наявність у нього інформації щодо відсутності у ОСОБА_1 права власності на квартиру. Угода між сторонами не була реалізована внаслідок відсутності правовстановлюючих документів, права власності на квартиру та через фактичну відсутність об`єкта нерухомості як такого на момент укладання договору від 23 жовтня 2021 року. ОСОБА_1 зобов`язався повернути йому отримані гроші, однак так цього й не зробив.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана ним грошова сума у розмірі 1000,00 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Сертифікат про здачу будинку в експлуатацію щодо новобудови був виданий нещодавно, лише в квітні 2024 року. Однак відповідач наразі все ще не є власником квартири і не може запропонувати виконання договору. У разі, коли сторони лише домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені у рахунок виконання договору платежі повертаються у тому розмірі, в якому вони надавались.

Просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі еквівалент 1 000,00 доларів США, судові витрати у розмірі 1211,20 грн та витрати на правничу допомогу, які орієнтовно складуть 15 000,00 грн.

28 жовтня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що між сторонами дійсно існували договірні відносини, а саме домовленість щодо укладення угоди, за якою він мав переуступити, а позивач прийняти права на квартиру АДРЕСА_2 . 23 жовтня 2021 року позивач у якості забезпечення взятих на себе зобов`язань передав йому завдаток у розмірі 1000,00 доларів США. Внесення платежу зменшувало суму основного зобов`язання пропорційно вже отриманим коштам. Зазначена сума є саме завдатком у розумінні 570 ЦК України, про що прямо вказано у договорі, та не може вважатися авансом. Станом на дату укладення договору він дійсно не мав прав власності на квартиру, однак позивачу було про це відомо, оскільки будинок був на етапі будівництва. 29 вересня 2020 року він уклав договір купівлі-продажу цінних паперів з АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інтенсивник», за яким став власником цінних паперів емітента ТОВ «Жилстрой-3» - забудовника будинку, в якому знаходиться квартира. Він мав погасити облігації до 31 грудня 2022 року. Також ним було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. З метою виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем він 22 жовтня 2021 року виплатив вартість цінних паперів та міг передати свої права вимоги у повному обсязі. Повідомивши позивача про готовність до укладення основного договору, він очікував його у нотаріуса, однак в той день позивач не з`явився та і взагалі перестав виходити на зв`язок до 08 жовтня 2024 року, коли його представник надіслав йому електронну досудову претензію з вимогою повернення завдатку протягом 7 днів з дати її отримання. Позивач не звертався до нього з проханням виконати зобов`язання, а лише намагається повернути завдаток, не бажаючи виконувати взяті на себе зобов`язання щодо укладення основного договору. Він дійсно досі не отримав права власності на квартиру, однак вже подав усі необхідні документи та сплатив додаткові платежі. Забудовником ТОВ «Жилстрой-3» було введено будинок в експлуатацію, наразі його поштова адреса відрізняється від будівельної.

03 листопада 2024 року представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Некрасовим О.В. подано відповідь на відзив. Вказав, що відповідно до наданого договору про наміри (розписка), його предметом є саме квартира. На момент укладання договору про наміри квартири як об`єкту нерухомості не існувало, а отже відповідач не міг продати її, тому аванс, отриманий за розпискою, повинен бути повернутий. Відповідач досі не є власником вищезазначеної квартири, а є власником тільки цільових облігацій, які будуть обміняні в подальшому на право власності на квартиру, отже він не міг продати неіснуючий об`єкт, не будучи його власником, та навіть зараз не може укласти договір. Не існувало ніякої домовленості про нібито переуступку прав, в договорі (розписці) вказано саме про продаж квартири, а не переуступку. Неможливо погодитися з твердженням відповідача, що 1000,00 доларів США була внесена як завдаток, та на цю суму було зменшено основне зобов`язання. Сторонами помилково було зазначено платіж як завдаток. Відповідач не надав будь-яких доказів наявності договору відступлення та очікування у нотаріуса. Як свідчать надані відповідачем договори про купівлю цінних паперів, на даний час облігації відповідно до емісії забудовника погашені, зараховані на рахунок відповідача в цінних паперах та вилучені з цивільного обороту, а отже неможливо провести ніяку операцію, крім доплати за додаткові метри та оформлення права власності. Оскільки договору купівлі-продажу квартири у належній формі між сторонами не укладено, сплачена позивачем сума коштів є авансом та підлягає поверненню.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1000,00 доларів США та судові витрати, які складаються з судового збору 1211,20 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн, а всього 9122,20 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що передані ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошові кошти, які за своєю правовою природою є авансом, підлягають поверненню йому, з урахуванням того, що укладення договору купівлі-продажу не відбулося. Посилання ОСОБА_1 на те, що між ним та ОСОБА_2 існувала домовленість про переуступку прав, не підтверджені матеріалами справи та відповідачем не доведені.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 02 січня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами існувала домовленість щодо укладення угоди про переуступку майнових прав на квартиру. Передана йому ОСОБА_2 сума коштів в розмірі 1000,00 доларів США є саме завдатком, про що прямо вказано в договорі, а його внесення зменшувало суму основного зобов`язання пропорційно вже отриманим коштам. Відсутність у нього права власності на квартиру не перешкоджала переуступці майнових прав. Наразі право власності на квартиру зареєстровано за ним. У договорі не вказано про строк виконання зобов`язань, а ОСОБА_2 не звертався до нього з проханням виконати зобов`язання, а лише вимагав повернути завдаток. Крім того, ним було достроково погашено вартість квартири, та в запланований день укладення угоди не з`явився саме ОСОБА_2 , тобто основний договір не було укладено з ініціативи самого позивача.

12 лютого 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» представник ОСОБА_2 адвокат Некрасов О.В. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив продовжити строк його подачі, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у апеляційному суді в розмірі 12 000,00 грн.

Відзив мотивовано тим, що між сторонами існувала домовленість про укладання договору саме купівлі-продажу квартири, а не переуступки прав. Умови, зазначені в договорі про наміри, на сьогодні не відповідають наявним майновим правам відповідача. Витяг про реєстрацію права власності є новим доказом, який не було подано до суду першої інстанції, отже апеляційний суд не має його приймати. До того ж, реєстраційні дані квартири відрізняються від вказаних у розписці. Доказів того, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири, матеріали справи не містять, окрім того ОСОБА_1 не був власником квартири, за яку прийняв грошові кошти. У разі не укладення договору підстави вважати передані кошти завдатком відсутні, тобто в такому випадку ці кошти є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Вказав, що ОСОБА_2 зареєстрований на тимчасово окупованій території та електронного кабінету в електронному суді не має, ухвалу про відкриття провадження і апеляційну скаргу не отримував. Адвокатом отримано копію ухвали в електронному суді 27 січня 2025 року, однак на той час він не мав повноважень на представництво клієнта, адже не був підписаний договір про надання правничої допомоги у Харківському апеляційному суді. У зв`язку із підписанням договору про надання правничої допомоги 11 лютого 2025 року просив прийняти відзив на апеляційну скаргу та продовжити строк подання відзиву.

Частиною 1 статті 360 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Згідно частини 2 статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 січня 2025 року про відкриття апеляційного провадження надано учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу, який за формою та змістом має відповідати вимогам статті 360 ЦПК України, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 зареєстрований на тимчасово окупованій території, де призупинена робота поштових відділень, та не має зареєстрованого кабінету в електронному суді, матеріали справи не містять відомостей щодо отримання ним копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги. Разом з тим, копія такої ухвали доставлена до електронного кабінету адвоката Некрасова О.В. 30 січня 2025 року. Договір про надання правничої допомоги № 11/25/Ц-02 у суді апеляційної інстанції між ОСОБА_2 та адвокатом Некрасовим О.В. підписано 11 лютого 2025 року. Відзив на апеляційну скаргу подано до суду 12 лютого 2025 року, тобто з пропуском десятиденного строку з дня отримання представником позивача копії ухвали на два дні.

Враховуючи, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений за заявою учасника справи або з ініціативи суду, з урахуванням необхідності об`єктивного та всебічного розгляду справи, а також того, що пропуск строку на подачу відзиву є незначним, колегія суддів вважає за можливе продовжити ОСОБА_2 встановлений судом строк на подачу відзиву на апеляційну скаргу та долучити його відзив від 12 лютого 2025 року до матеріалів справи.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2024 рокув порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надав розписку ОСОБА_2 , в якій зазначив, що він прийняв завдаток у сумі 1000,00 доларів США від покупця ОСОБА_2 за квартиру двокімнатну АДРЕСА_3 , загальна площа 59,83 кв м. За домовленістю між ним та покупцем загальна вартість квартири складає 78 000,00 доларів США (а.с. 6).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири укладено не було.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 397010524 від 29 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_4 , і гаражу за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 9).

Тобто, ОСОБА_1 не мав права власності на квартиру, зазначену у розписці від 23 жовтня 2021 року.

З копії договору купівлі-продажу цінних паперів № 7957-20/7956-20/БД від 29 вересня 2020 року вбачається, що між ОСОБА_1 , від імені якого діє Азово-Чорноморська інвестиційна компанією у формі товариства з обмеженою відповідальністю, та АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інтенсивник» укладено договір, за яким продавець зобов`язується передати цінні папери цільові звичайні облігації ТОВ «Жилстрой-3», а покупець зобов`язується прийняти ці цінні папери та сплатити за них грошову суму. Номінальна вартість цінних паперів 27 142,00 грн, кількість 4 штуки, дата погашення облігацій з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року, сума договору 1 567 546,00 грн (а.с. 31).

Того ж дня, 29 вересня 2020 року, між АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Інтенсивник» та ОСОБА_1 укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за № 4183, за яким вони зобов`язались укласти основний договір договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 59,83 кв м, після прийняття житлового будинку до експлуатації та протягом 30 банківських днів з моменту реєстрації товариством права власності на квартиру (а.с. 37).

Договір купівлі-продажу цінних паперів № 7957-20/7956-20/БД від 29 вересня 2020 року є виконаним у повному обсязі, що підтверджується актом про виконання зобов`язань від 29 жовтня 2021 року (а.с. 32).

Будинок прийнято до експлуатації у 2024 році, змінено його будівельну адресу АДРЕСА_6 , на адресу АДРЕСА_7 , а також змінено нумерацію квартир та поверхів, збільшено фактичний метраж квартири (а.с. 12, 14-16, 33, 37-40).

29 вересня 2024 року ОСОБА_2 направлено ОСОБА_1 досудову претензію щодо повернення 1000,00 доларів США (а.с. 34-36).

Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 3 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

За змістом частини четвертої вказаної вище статті, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком, передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Згідно з положеннями статі 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Отже, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Така позиція є усталеною у судовій практиці, викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц (провадження № 61-513св18), від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як встановлено судом та визнається сторонами, згідно з письмовою розпискою від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1000,00 доларів США за квартиру АДРЕСА_3 . У розписці ця сума зазначена як завдаток. Дату укладення договору купівлі-продажу сторонами не узгоджено.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено договору купівлі-продажу квартири.

До того ж, як станом на час отримання спірних коштів 23 жовтня 2021 року, так і на час розгляду справи ОСОБА_1 не мав права власності на квартиру, зазначену у розписці від 23 жовтня 2021 року, як об`єкт нерухомого майна.

Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише мали наміри укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума в розмірі 1000,00 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 лютого 2018 року у справі № 610/2832/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 608/2844/14-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 308/1904/17, від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 750/2209/21.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума, яка названа у розписці завдатком та передана відповідачу, фактично є авансом та підлягає поверненню позивачу.

Посилання ОСОБА_1 на те, що передана йому ОСОБА_2 сума коштів в розмірі 1000,00 доларів США є саме завдатком, колегія суддів відхиляє, оскільки не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме - не укладено договору купівлі - продажу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що між сторонами існувала домовленість щодо укладення угоди про переуступку майнових прав на квартиру, а не купівлі-продажу квартири, спростовуються змістом розписки від 23 жовтня 2021 року, в якій вказано саме про отримання коштів продавцем від покупця за квартиру. До того ж, сторонами не укладено ані договору переуступки майнових прав на квартиру, ані договору купівлі-продажу

Посилання ОСОБА_1 на те, що сторонами не узгоджено строк виконання зобов`язань, а ОСОБА_2 не звертався до нього з проханням виконати зобов`язання та в запланований день укладення угоди не з`явився до нотаріуса, тобто основний договір не було укладено з вини самого позивача, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Чинним законодавством не передбачено залишення авансу у сторони попереднього договору чи договору про наміри на випадок не укладення основного договору, тому вказані кошти підлягають поверненню в тому розмірі, в якому вони передавалися.

Твердження ОСОБА_1 про те, що станом на час подачі апеляційної скарги право власності на квартиру зареєстровано за ним, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ці обставини виникли вже після розгляду справи судом першої інстанції, а саме рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем прийнято реєстратором 29 листопада 2024 року, тоді як рішення у справі судом ухвалено 28 листопада 2024 року. На правильність вирішення спору ці обставини не впливають. Наданий відповідачем разом з апеляційною скаргою витяг з Державного реєстру речових прав від 29 листопада 2024 року колегія суддів не приймає як доказ в силу вимог статті 367 ЦПК України.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині стягнення з нього витрат на правничу допомогу апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, тому в цій частині колегія суддів не вбачає підстав для перегляду та скасування чи зміни рішення суду.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору у суду апеляційної інстанції немає.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Некрасов О.В. заявив клопотання про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в апеляційному суді в розмірі 12 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2025 року між адвокатом Некрасовим О.В. та ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої допомоги № 11/25/Ц-02, за яким адвокат надає клієнту правничу допомогу у Харківському апеляційному суді, для чого йому надаються повноваження скласти відзив на апеляційну скаргу і подати до суду, подавати також інші заяви, клопотання, отримати судове рішення. Обсяг і вартість наданої правової допомоги визначається у відповідному розрахунку, який є невід`ємним додатком до цього договору, та правнича допомога за цим договором повинна бути сплачена протягом 5 днів після вступу рішення у законну силу (а.с. 133).

З акту про прийняття-передачу наданих послуг від 11 лютого 2025 року до вказаного договору вбачається, що адвокат надав клієнту наступні послуги: надання юридичних консультацій стосовно представлення інтересів у апеляційному суді (2 консультації) вартістю 2000,00 грн та складання відповіді на відзив вартістю 10 000,00 грн, всього сума до сплати 12 000,00 грн (а.с. 132).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, обсяг правничої допомоги, наданої ОСОБА_2 його представником в ході апеляційного перегляду справи, обмежується складанням відзиву на апеляційну скаргу. Інших заяв по суті справи адвокат не подавав, участі у судових засіданнях не брав. З урахуванням складності та категорії справи, ціни позову, обсягу доказів, колегія суддів вважає, що розмір витрат на послуги адвоката на стадії апеляційного перегляду справи, про відшкодування яких просить позивач, є завищеним та не відповідає обсягу і складності виконаної роботи.

Крім того, слід звернути увагу на позицію Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, згідно якої при визначенні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20.

Позиція представника позивача та його доводи з часу розгляду справи судом першої інстанції не змінились, відзив на апеляційну скаргу частково дублює позовну заяву та відповідь на відзив. Нові докази судом апеляційної інстанції не досліджувались, нові обставини по справі не встановлювались, законодавче регулювання спірних відносин змін також не зазнало.

Отже, враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, з урахуванням обсягу та складності наданих позивачу послуг з правничої допомоги протягом апеляційного перегляду справи, категорії справи, обсягу доказів, незмінності позиції представника позивача, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія вважає, що зОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за надання правничої допомоги під час апеляційного перегляду справи у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 )на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 ) судові витрати на надання правничої допомоги під час апеляційного перегляду справив розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова