Справа № 583/5575/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді - Плотникової Н.Б.

при секретарі - Логвиненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «НОУ ТІЛ ІНВЕСТ»

про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р., про визнання недійсним договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 30.07.2020 р., скасування запису про реєстрацію іншого речового права, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

11.11.2024 р. до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р., про визнання недійсним договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 30.07.2020 р., скасування запису про реєстрацію іншого речового права, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та зобов`язання повернути земельну ділянку, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить: визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області, без номера, укладений 06.06.2018 р. між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ); скасувати запис про державну реєстрацію іншого речового права права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на земельну ділянку площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області, номер запису про інше речове право 26549459 від 07.06.2018 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) без номера, укладеного 06.06.2018 р. між ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ); визнати недійсним договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області, укладений 30 липня 2020 року між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ноу Тіл Інвест» (); скасувати запис про державну реєстрацію іншого речового права права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ноу Тіл Інвест» () на земельну ділянку площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області, номер запису про інше речове право 26549459, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) без номера, від 06.06.2018 р. та договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою (емфітевзис), без номера, від 30.07.2020 р.; усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області, зобов`язавши ТОВ «Ноу Тіл Інвест» () повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) земельну ділянку площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна тітка ОСОБА_3 , після смерті якої він успадкував за заповітом земельну ділянку площею 2,048 га, кадастровий номер :01:001:2361, що розташована на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області. 27.03.2023 р. право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за позивачем, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. За життя, 25.05.2015 р. ОСОБА_3 уклала договір оренди вказаної земельної ділянки з ПП «Куземин-Агро» строком на 49 років. 06.06.2018 р. ОСОБА_3 та ПП «Куземин-Агро» уклали угоду про дострокове розірвання договору оренди землі від 25.05.2015 р. 06.06.2018 р. ОСОБА_3 як власник та ОСОБА_2 як землекористувач уклали договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), без номера, за умовами якого ОСОБА_3 на праві емфітевзису надала ОСОБА_2 право користування своєю земельною ділянкою площею 2,048 га, кадастровий номер :01:001:2361. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за користувачем ОСОБА_2 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав. Вважає, що ОСОБА_4 уклала договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не зі своєї волі, оскільки була введена в оману та вважала, що знову укладає новий договір оренди землі з орендарем ОСОБА_2 , а не договір емфітевзису. Крім того, з умовами договору вона ознайомлена не була, копію договору їй не було вручено. ОСОБА_3 , яка була пенсіонером, протягом останніх семи років до смерті мала поганий стан здоров`я, була особою з інвалідністю першої групи, з 1999 року потребувала догляду, мала поганий зір, майже не читала, так як не бачила чітко текст. За ОСОБА_3 до її смерті здійснював догляд її син ОСОБА_5 . Вказує, що користуючись таким станом здоров`я ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 приблизно на початку червня 2018 року завітав до неї додому та запропонував їй припинити дію договору оренди земельної ділянки від 25.05.2015 р. та укласти новий договір стосовно її земельної ділянки, щоб він міг користуватися нею. Однак при цьому він не уточнив який саме договір, озвучивши лише, що він буде користуватися земельною ділянкою сам, а не ПП «Куземин-Агро». Тобто, на думку позивача, ОСОБА_2 скористався юридичною необізнаністю, віком ОСОБА_4 , якій на момент укладення вказаного договору було 73 роки, та її поганим зором, тяжким станом здоровя, відсутністю вдома сина ОСОБА_5 , який доглядав за нею, не пояснюючи деталей та не читаючи договір вголос, уклав із ОСОБА_3 договір емфітевзису, б/н, від 06.06.2018 р. на вкрай обтяжливих умовах та всупереч вимог чинного законодавства України. ОСОБА_3 за життя говорила своєму сину ОСОБА_5 , що вона була не впевнена, що підпис у цьому договорі вчинений саме нею, вона стверджувала, що ніякого договору не підписувала та домовленість була лише усна. ОСОБА_2 описав їй умови договору як такі, що підпадають під юридичну природу договору оренди земельної ділянки, який вона і мала укласти та вважала, що всі документи стосувалися договору оренди земельної ділянки. Оскільки ОСОБА_3 була вже похилого віку, то вона не мала мети передавати свою земельну ділянку у користування безстроково, бо бажала потім її передати своєму сину ОСОБА_5 , щоб той обробляв її самостійно. Зі слів ОСОБА_5 , його мати ОСОБА_3 наполягала і говорила ОСОБА_2 , щоб при укладенні договору дослівно «щоб все було законно», а саме письмове укладення та нотаріальне посвідчення договору, однак ОСОБА_2 став говорити тітці, що в цьому немає необхідності, що це дорого. Увійшовши в довіру до жінки похилого віку, ОСОБА_2 запевнив її, що все буде добре. Повіривши йому, тітка підписала декілька пустих аркушів паперу. При цьому, ОСОБА_2 обіцяв сплачувати ОСОБА_3 грошові кошти щороку. Стверджує, що не розуміючи реальну правову природу договору, запропонованого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 погодилася «здавати в оренду» свою земельну ділянку, хоча при цьому вона реально не розуміла, що вона фактично погодилась на укладення договору емфітевзису. Зазначає, що із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до державного реєстратора ОСОБА_3 не ходила та нікому не доручила цього робити, свого підпису в заяві не ставила, тобто, яким чином було проведено реєстрацію вказаного договору, не зрозуміло. Вважає, що ОСОБА_3 уклала договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) стосовно своєї земельної ділянки під впливом помилки, реально не розуміючи правову природу договору та не розуміючи юридичні наслідки його укладення, а ОСОБА_2 , у свою чергу, не повідомивши про умови договору, не здійснивши нотаріальне посвідчення договору, як того хотіла ОСОБА_3 , скористався довірою жінки та замовчав істотні умови договору, тим самим ввівши її в оману, зокрема, ним було замовчено істотні умови відносно строку укладеного договору, а саме те, що він буде безстроковим, а не на 5 років як вважала ОСОБА_3 , а також при озвучуванні назви договору сторони керувались поняттям «оренда земельної ділянки», а не «право користування» чи «емфітевзис», і крім того, ОСОБА_3 не бажала надавати землекористувачу можливість відчужувати право користування землею третім особам. Окрім того, в порушення умов договору емфітевзису ОСОБА_2 не сплачував власникові ОСОБА_3 за користування її земельною ділянкою грошові кошти в розмірі 500,00 грн. з грудня 2018 року до 30.07.2020 р. 30.07.2020 р. без згоди і без обов`язкового письмового повідомлення власника земельної ділянки ОСОБА_3 , землекористувач ОСОБА_2 , як продавець, уклав договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) з ТОВ «Ноу Тіл Інвест», як покупцем. Після укладення договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 30.07.2020 р. відповідачі ніяких грошових коштів власнику земельної ділянки ОСОБА_3 за її життя не виплатили. Коли власнику земельної ділянки ОСОБА_4 землекористувач ОСОБА_2 перестав платити грошові кошти по договору емфітевзису від 06.06.2018 р., який вона помилково вважала новим договором оренди її земельної ділянки, вона 25.09.2021 р. звернулася до приватного нотаріуса про скасування заповіту від її імені на ОСОБА_2 , зареєстрованого 16.09.2016 р. в реєстрі за №1822. Стверджує, що ОСОБА_2 при укладенні договору емфітевзису від 06.06.2018 р. скористався похилим віком ОСОБА_3 , її хворобою та її юридичною необізнаністю і схилив її до укладення вказаного договору на вкрай невигідних для неї умовах, зокрема, цей договір укладено на невизначений строк (безстроково), хоча відповідно до ЗК України та Закону України «Про оренду землі» строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років, та з оплатою за користування земельною ділянкою в розмірі 500,00 грн щорічно, що фактично усувало ОСОБА_3 від можливості здійснення за життя будь-яких значимих дій щодо належної їй земельної ділянки. В порушення умов договору ОСОБА_2 грошоих коштів за користування земельною ділянкою та пені за прострочення її сплати власнику ОСОБА_3 не виплачував. Також вважає, що договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р. є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 06.06.2018 р., відповідно до якої остання отримала від ОСОБА_2 кошти у розмірі 27000,00 грн у рахунок передання ОСОБА_2 земельної частки (паю) у повне користування та володіння, безстроково, для ведення сільськогосподарської діяльності. Звертає увагу, що розписка ОСОБА_3 від 06.06.2018 р. про отримання нею 27000,00 грн. надрукована на комп`ютері, що викликає сумнів у її достовірності. Крім того вважає, що умови договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 30.07.2020 р. також суперечать чинному законодавству України, в договорі відсутні умови про права власника земельної ділянки ОСОБА_3 на одержання відсотків від ціни продажу права користування земельної ділянки для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Після укладення договору купівлі-продажу ТОВ «Ноу Тіл Інвест» за користування земельною ділянкою грошових коштів та пені за прострочення плати ОСОБА_3 не виплачував. Вважає, що ТОВ «Ноу Тіл Інвест» не має правових підстав для користування земельною ділянкою, яка належить позивачеві, а державна реєстрація даного договору емфітевзису порушує законні права та інтереси останнього, оскільки він не може вільно розпоряджатися та користуватися своєю земельною ділянкою, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

30.12.2024 р. від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Коваленка О.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вказує декілька підстав визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р., зокрема: - договір не підписувався ОСОБА_3 (попереднім власником); - договір підписувався власником, але під час підписання ОСОБА_2 ввів ОСОБА_3 в оману, вказавши, що це договір оренди, а не емфітевзису; - договір підписувався власником під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір оренди; - ОСОБА_2 не сплачував грошові кошти ОСОБА_3 з грудня 2018 по 30 липня 2020 року (абз. 6 стр. 7 Позову); - договір укладено під впливом тяжких обставин; - ОСОБА_2 перестав сплачувати кошти ОСОБА_3 (абз. 9 стр. 8 Позову). Вважає, що таке формулювання позову порушує вимоги п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ці вимоги є взаємно протилежними, оскільки по кожній з підстав повинно доводитися різні обставини. Зазначає, що у червні 2018 року до ОСОБА_2 звернулася ОСОБА_3 з бажанням продати земельну частку (пай), кадастровий номер :01:001:2361, площею 2,048 га, належну їй на праві приватної власності, та бажанням отримати за продаж кошти. ОСОБА_2 , в свою чергу, було роз`яснено ОСОБА_3 , що на момент звернення з пропозицією продажу земельної ділянки, діє мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, у зв`язку з чим правочин у виді договору купівлі-продажу земельної частки (паю) здійснити неможливо, тому він відмовив у купівлі-продажу земельної ділянки. Однак ОСОБА_3 бажала відразу отримати значну суму коштів за використання належної їй земельної ділянки, тому між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було досягнуто згоди укласти договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), попередньо узгодивши всі умови такого правочину, укладання якого було засвідчене особистими підписами сторін від 06.06.2018 р. При цьому під час укладання договору ОСОБА_3 не мала проблем із здоров`ям та розуміла зміст договору, який ОСОБА_2 їй неодноразово озвучував та надавав для ознайомлення проект договору. Також, враховуючи потребу ОСОБА_3 в отриманні значної суми грошових коштів, 06.06.2018 р. в присутності двох свідків їй було виплачено грошову суму у розмірі 27000,00 грн. у рахунок передання земельної частки (паю) у повне користування, безстроково, для ведення сільськогосподарської діяльності, про що останньою було видано розписку від 06.06.2018 р. Крім того, щоб бути впевненим, що земельна ділянка буде передана ОСОБА_2 , ОСОБА_3 оформила на його імя заповіт. Під час складання та підписання заповіту ОСОБА_3 не мала проблем із здоров`ям та розуміла його зміст, оскільки нотаріус в момент посвідчення перевіряє волю, правоздатність та дієздатність підписанта. Виходячи зі змісту позовних вимог та доказів у справі можливо дійти висновку, що усі твердження позивача ґрунтуються виключно на припущеннях. Належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається, позивач до суду не надав. При цьому підстави позову є взаємовиключними, оскільки позивач спочатку зазначає, що його тітка підписала договір під впливом помилки, потім зазначає, що під впливом омани зі сторони ОСОБА_2 , однак потім зазначає, що було відсутнє волевиявлення, а договір його тітка не підписувала. Тобто із позовної заяви вбачається, що позивач так і не може визначитися з підставами позову, що ставить під сумнів доводи позивача. Укладаючи договір, ОСОБА_3 діяла від власної волі, усвідомлювала свої дії, їй був відомий тип договору (емфітевзис) та його текст. ОСОБА_3 на момент підписання договору не була обмежено дієздатною чи недієздатною особою. Захворювання, наявні у неї згідно наданих довідок, не позбавляють права особисто вчиняти дії. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою № б/н від 30.07.2020 р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Ноу Тіл Інвест», зазначає, що ОСОБА_2 відповідно до умов договору від 06.06.2018 р. та чинного законодавства України, був наділений правом укласти договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб з ТОВ «Ноу Тіл Інвест» від 30.07.2020 р. Звертає увагу, що в позовній заяві не конкретизовано та чітко не наведено правову норму, згідно до якої, на думку позивача, договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб з ТОВ «Ноу Тіл Інвест» від 30.07.2020 р. підлягав би скасуванню. Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженням майно зазначає, що позивач посилається на застосування ст. 387 ЦК України, яка надає право на витребування майна із чужого незаконного володіння. Однак, позивачем не конкретизовано, до кого саме з відповідачів направлена дана вимога і хто її повинен виконувати. Просить у задоволені позовних вимоги відмовити в повному обсязі.

07.01.2025 р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кравцун В.А. надійшла відповідь на відзив представника відповідача ОСОБА_2 , в якому просить позовні вимоги позивача ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

08.01.2025 р. від представника ОСОБА_2 адвоката Коваленко О.І. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

17.01.2025 р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кравцун В.А. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він зазначає, що підставою визнання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 06.06.2018 р. недійсним є положення ст. 229 ЦК України, оскільки укладення спірного договору відбулося внаслідок помилки, через похилий вік ОСОБА_3 , її стан здоров`я, потребу у догляді та матеріальній допомозі. Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Тітка позивача була людиною похилого віку, а тому мала відповідно поганий стан здоров`я та обмежені фізичні можливості, погано бачила, була інвалідом по зору, мала поганий слух, що утрудняло реальне сприйняття нею фактичних обставин, та, зокрема, здатність переконатися в умовах договору, самостійно їх прочитавши. Викладене свідчить про те, що фактично було укладено інший правочин, однак ОСОБА_3 помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку помилку в природі правочину, вважаючи, що укладає договір оренди землі, а не договір емфітевзису. Вказане також підтверджується тим, що згідно інформаційної довідки, яка додається до позовної заяви, тітка позивача ОСОБА_3 вже укладала у 2015 році договір оренди земельної ділянки з відповідачем ОСОБА_2 , який на той час очолював ПП «Куземин-Агро», внаслідок чого вона сприймала, що розмова з ОСОБА_2 відбулася про передачу землі в користування і на переконання відповідача ОСОБА_2 вважала, що уклала договір оренди земельної ділянки. Підписуючи надані відповідачем ОСОБА_2 документи, а саме: договір емфітевзису від 06.06.2018 і розписку в отриманні грошових коштів в розмірі 27000,00 грн., ОСОБА_3 вважала, що укладала договір оренди землі, який до цього був укладений з ОСОБА_2 , а потім з`ясувалося, що було укладено зовсім інший правочин, який вона не мала наміру укладати та її волевиявлення при підписанні цього договору не відповідало її дійсним намірам, так як вона не мала наміру позбавлятися своєї власності. Цей факт підтверджується тим, що ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області Ярошенко Т.О. від 26.10.2021 р. було відрито провадження по цивільній справі № 583/4296/21 (пр. № 2/538/992/21) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ТОВ «НОУ ТІЛ Інвест» про визнання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) недійсним. Ухвалою від 02.02.2023 р. цивільний позов залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача адвоката Котляревського С.О. При розгляді даної справи тітка позивача ОСОБА_3 стверджувала, що їй ніхто договору емфітевзису не зачитував та не роз`яснював його зміст і наслідки укладення, а мова йшла тільки про користування землею, тому вона сприймала таку розмову як наміри відповідача ОСОБА_2 пролонгувати договір оренди землі, який був укладений раніше, щоб вона після закінчення попереднього договору не уклала договір оренди землі з іншим орендарем. Відсутність у тітки позивача ОСОБА_3 примірника договору емфітевзису від 06.06.2018 р., а також попереднього договору оренди землі з ПП «Куземин-Агро» в особі Пилипенка Р.В. підтверджує той факт, що відповідач ОСОБА_2 не надав їй жодного з вказаних документів. Дійсно, ОСОБА_3 отримала певну суму грошових коштів, однак вважала ці кошти платою за оренду землі наперед за певний період. Підписання розписки власноруч ОСОБА_3 не підтверджує те, що вона дійсно читала вказану розписку і взагалі розуміла її зміст, оскільки він викладений за допомогою юридичних термінів, а вголос тексту розписки їй ОСОБА_2 не прочитував. Також представником позивача уточнено позовну вимогу у п. 5 первинної позовної заяви від 11.11.2024 р. наступним чином: «5. Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району, зобов`язавши ТОВ «Ноу Тіл Інвест» () повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) земельну ділянку площею 2,048 га з кадастровим номером :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області».

23.01.2025 р. від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Коваленка О.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі. Свої заперечення проти позову мотивує тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що підтверджують підстави позовних вимог. У червні 2018 року до ОСОБА_2 звернулася ОСОБА_3 , з бажанням продати земельну частку (пай), кадастровий номер :01:001:2361 площею 2,048 га, належного їй на праві приватної власності, та бажанням отримати з продажу кошти. ОСОБА_2 , в свою чергу, було роз`яснено ОСОБА_3 , що відповідно до Перехідних положень Земельного кодексу України, у редакції, чинній на момент звернення з пропозицією продажу земельної ділянки, діє мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення, у зв`язку з чим правочин у виді договору купівлі продажу земельної частки (паю) здійснити неможливо, тому він відмовив у купівлі-продажу земельної ділянки. Однак, ОСОБА_3 бажала відразу отримати значну суму коштів за використання належної їй земельної ділянки, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було досягнуто згоди укласти Договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), попередньо узгодивши всі умови такого правочину, укладання якого було засвідчене особистими підписами сторін від 06.06.2018 року. При цьому під час укладання договору Позивач не мала проблем із здоров`ям та розуміла зміст договору, який ОСОБА_2 їй неодноразово озвучував та надавав для ознайомлення проект договору. Також, враховуючи потребу ОСОБА_3 в отриманні значної суми грошових коштів, 06.06.2018 року, в присутності двох свідків, їй було виплачено грошову суму у розмірі 27 000,00 грн. (двадцять сім тисяч гривень) у рахунок передання земельної частки (паю) у повне користування, безстроково, для ведення сільськогосподарської діяльності, про що останньою було видано ОСОБА_2 розписку від 06.06.2018 року. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що мешкають в с. Куземин, Охтирського району Сумської області, як свідки вищевказаних дій, можуть підтвердити факт укладання ОСОБА_3 оскаржуваного Договору емфітевзису від 06.06.2018 року та факт отримання ОСОБА_3 06.06.2018 року вищевказаної грошової суми відповідно до її волі та намірів, без будь-якого незаконного впливу інших осіб та з правильним розумінням умов договору. Крім того, щоб бути впевненим, що земельна ділянка буде передана ОСОБА_2 , ОСОБА_3 оформила заповіт на імя ОСОБА_2 , що також свідчить про намір передати земельну ділянку останньому безстроково. Під час складання та підписання заповіту ОСОБА_3 не мала проблем із здоров`ям та розуміла його зміст, оскільки нотаріус в момент посвідчення перевіряє волю, правоздатність та дієздатність підписанта. Усі твердження позивача щодо обґрунтування позовних вимог ґрунтуються виключно на припущеннях. Належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається, позивач до суду не надав. У довідці МСЕК від 1999 року, вказано, що ОСОБА_3 має інвалідність з загальних підстав. У довідці від 02.10.2021 вказано, що у ОСОБА_3 ускладнена катаракта обох очей. У довідці від 23.11.2021 вказано, що з 08.11.2021 по дату формування довідки, ОСОБА_3 перебувала в неврологічному відділені з діагнозом інфаркт головного мозку. Однак оспорюваний договір був укладений та зареєстрований у 2018 році, тобто за 3 роки до хвороби, а отже не може свідчити, про те, що у 2018 році ОСОБА_3 не усвідомлювала своїх дій. Матеріали справи підтверджують, що ОСОБА_3 розуміла значення своїх дій та зміст договору, оскільки 06.06.2018 в момент укладання договору з ОСОБА_2 отримала від нього 27000,00 грн., як оплату за наступні роки, вона не була обмежено дієздатною чи недієздатною особою, захворювання, наявні у неї, згідно наданих довідок не позбавляють її права вчиняти дії. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою від 30.07.2020 р., укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Ноу Тіл Інвест», зазначає, що ОСОБА_2 відповідно до умов договору від 06.06.2018 р. та чинного законодавства України, був наділений правом укласти договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб з ТОВ «Ноу Тіл Інвест» від 30.07.2020 р. Щодо інших позовних вимог зазначає, що вони є похідними. Усі доводи позивача являються по своїй суті припущеннями та не підтверджуються належними та допустимими доказами, а зі змісту позовної заяви можна дійти висновку, що тітка позивача отримала плату за користування земельною ділянкою, еквівалентну розміру плати за користування земельною ділянкою за 54 роки, а позивач в свою чергу, всупереч норм чинного законодавства, намагається ввести суд в оману з метою отримання додаткової вигоди шляхом позбавлення землекористувача наданих йому Законом та Договором прав, що в подальшому завдасть йому матеріальних збитків.

11.02.2025 р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кравцун В.А. надійшла відповідь на відзив на уточнену позовну заяву, в якій він просить задовольнити позов ОСОБА_1 та зазначає, що ОСОБА_3 , підписуючи договір емфітевзису від 06.06.2018 р., помилково вважала, що уклала новий договір оренди її земельної ділянки, який до цього був укладений 25.05.2015 р. і який був угодою про дострокове розірвання договору оренди землі від 06.06.2018 р. розірваний. Тільки після звернення до адвоката Котляревського С.О. вона зрозуміла, що помилково уклала зовсім інший договір, який не мала наміру укладати, а її волевиявлення при підписанні цього договору не відповідало її волі, так як вона не мала наміру позбавлятися земельної ділянки, а здавала свою землю в оренду. При розгляді в Охтирському міськрайонному суді Сумської області справи № 583/4296/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ТОВ «Ноу Тіл Інвест» про визнання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) недійсним у жовтні 2022 р. ОСОБА_3 дала пояснення, що при підписанні договору емфітевзису від 06.06.2018 р. відповідач ОСОБА_2 обіцяв їй сплачувати кошти за оренду земельної ділянки щорічно. Також вона від ОСОБА_2 отримувала грошові кошти в сумі 27000 грн., про що написала розписку, яка була напечатана на комп`ютері. Отримуючи гроші, вона вважала, що це кошти за оренду земельної ділянки наперед, за те, що вона продовжила строк оренди землі саме ОСОБА_8 , а не іншій особі. Також відповідач ОСОБА_2 зміст договору емфітевзису вголос їй не зачитував, не роз`яснював його змісту та наслідки укладення, а вона за свого віку і поганого зору його сама не читала. Мова йшла тільки про передачу її землі в користування ОСОБА_2 . Тому вона сприймала розмову з ОСОБА_2 як його намір укласти новий договір оренди землі замість того, який був раніше укладений. Відповідач ОСОБА_2 , скориставшись похилим віком та станом здоров`я тітки позивача ОСОБА_3 , ввів її в оману та уклав з нею договір емфітевзису від 06.06.2018 р. При цьому, ОСОБА_3 не розуміла правову природу укладеного договору і вважала, що уклала новий договір оренди землі. Під час укладення оспорюваного договору емфітевзису ОСОБА_3 перебувала у договірних відносинах з ПП «Куземин-Агро», керівником якого був ОСОБА_2 , і тому, підписуючи 06.06.2028 року договір вважала, що підписує новий договір оренди землі з ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 умисно ввів в оману ОСОБА_3 , пояснивши їй, що вона підписує новий договір оренди землі, а не договір емфітевзису. Факт введення ОСОБА_3 в оману підтверджується тим, що ніяких законних підстав для підписання ніби-то нового договору оренди землі між нею та ПП «Куземин Агро» не було, так як договір оренди землі від 25.05.2025 року був укладений строком дії на 49 років, з моменту його підписання пройшло всього три роки і він був дійсний на момент укладення договору емфітевзису від 06.06.2018 року. Ураховуючи те, що на час укладення договору емфітевзису на невизначений строк (безстроково) ОСОБА_3 було 73 роки, вона була інвалідом по зору 1 групи, перенесла інфаркт головного мозку, потребувала стороннього догляду - помилка в правовій природі укладеного між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 06.06.2028 року договору емфітевзису дійсно була і це має істотне значення. Про неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин договору емфітевзису свідчить також та обставина, що вона скасувала свій заповіт на імя ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, а також те, що ОСОБА_3 не мала юридичної освіти і складений відповідачем ОСОБА_9 договір емфітевзису від 06.06.2018 року був їй незрозумілий, вона його не читала, також текст договору їй вголос ОСОБА_2 не зачитував. Відповідач ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 для підпису договір емфітевзису від 06.06.2028 року, акт приймання-передачі земельної ділянки від 06.06.2018 року, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 06.06.2018 року і розписку від 06.06.2018 року про отримання грошових коштів в розмірі 27000,00 грн. без роз`яснення змісту і правових наслідків таких документів, які вона не могла самостійно перевірити внаслідок своєї юридичної неосвіченості. Всі особливості та відмінності договору емфітевзису ОСОБА_3 не були відомі під час укладення договору. Зазначає, що в даному випадку має місце як помилка ОСОБА_3 через необізнаність та слабий зір, недосконале зясування істотних умов правочину та неправильне сприйняття його фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, так і обман з боку відповідача ОСОБА_2 шляхом замовчування та нерозяснення істотних умов договору і надання підпису примірників правочину, які були виготовлені дрібним для сприйняття ОСОБА_3 текстом.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кравцун В.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять визнати договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 06.06.2018 р. недійсним з підстав укладення ОСОБА_3 оспорюваного договору під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, так як вона вважала, що укладає новий договір оренди, та у зв`язку з обманом зі сторони відповідача ОСОБА_2 . Зазначають, що позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , і саме до нього перейшло право власності на вказану земельну ділянку. Однак оспорюваний договір позбавляє позивача права користуватися земельною ділянкою, чим порушує його права як власника земельної ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Коваленко О.І. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ТОВ «Ноу Тіл Інвест» в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені в передбаченому законом порядку.

Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-СМ №031346 від 28.12.2001 р. ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 2,33 га (2,05 га рілля, 0,28 га кормові угіддя) для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що розташована на території Куземинської сільської ради Охтирського району Сумської області (а.с. 44).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.10.2021 р. №280368829 вбачається, що 25.05.2015 р. між ОСОБА_3 (Орендодавець) та ПП «Куземин-Агро» (Орендар) був укладений договір оренди землі, а саме оренди земельної ділянки площею 2,048 га, кадастровий номер :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Охтирського району Сумської області, строком дії 49 років, який був розірваний на підставі угоди про дострокове розірвання договору оренди землі від 06.06.2018 р. (а.с. 55-56).

06.06.2018 р. між ОСОБА_3 (Власник) та ОСОБА_2 (Землекористувач) був укладений договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (далі Договір емфітевзису), відповідно до умов якого Власник надає Землекористувачу право використовувати земельну ділянку розміром 2,0480 га кадастровий номер :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Грунської общини Охтирського району Сумської області, та належить Власнику на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-СМ №031346 (а.с. 45-47).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.3 Договору емфітевзису цей договір укладено на невизначений строк (безстроково). Договір вважається дійсним та укладеним з дати державної реєстрації права емфітевзису. У разі дострокового розірвання даного договору Землекористувач та (або) Власник повинні попередити про свій намір розірвати Договір емфітевзису письмово не пізніше ніж за один календарний рік.

У п. 3 Договору емфітевзису сторони погодили, що Землекористувач сплачує Власнику грошові кошти за користування земельною ділянкою у розмірі 500,00 грн. щорічно, виплачуючи їх не пізніше 31 грудня поточного року. У разі невнесення плати за користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі, визначеному законодавством, за кожен день такого прострочення.

Відповідно до пп. 4.4.4 Договору емфітевзису Землекористувач наділений правом здійснювати продаж права користування земельною ділянкою (емфітевзису) третім особам, передавати це право у спадщину, а також передавати земельну ділянку у заставу.

Відповідно до п. 7.4 Договору емфітевзису право емфітевзису вважається набутим землекористувачем з моменту державної реєстрації такого права.

Згідно з п. 7.6 Договору емфітевзису Власник та Землекористувач, укладаючи даний договір, затверджують, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, з однаковим розумінням значення, умови договору, його природи і правових наслідків, з бажанням настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також засвідчують, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх підписи на договорі.

06.06.2018 р. ОСОБА_3 у присутності двох свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підписала розписку в тому, що вона отримала від ОСОБА_2 кошти у розмірі 27000,00 грн. в рахунок передання ОСОБА_2 земельної частки (паю) у повне користування та володіння, безстроково, для ведення сільськогосподарської діяльності, що належить їй на праві приватної власності, що посвідчується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішення про державну реєстрацію прав за №21552292 від 25.05.2015 р., Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-СМ №031346 від 28.12.2001 р. Також у розписці зазначено, що ОСОБА_3 із розпискою ознайомлена особисто та її підпис засвідчує, що текст розписки відповідає її намірам і не носить фіктивного та удаваного характеру, укладається нею у відповідності зі справжньою її волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, не є результатом впливу тяжких обставин, розписка укладається без застосування обману чи приховування будь-яких фактів (а.с. 50).

Відповідно до акту приймання- передачі земельної ділянки від 06.06.2018 р. ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 в користування на підставі договору емфітевзису земельну ділянку площею 2,048 га для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, що розташована на території Куземинської сільської ради Охтирського району (а.с.48).

07.06.2018 р. проведено державну реєстрацію права емфітевзису згідно Договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право: 26549459, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 11.06.2018 р. №127037108 (а.с. 51).

30.07.2020 р. між ОСОБА_2 (Продавець) та ТОВ «Ноу Тіл Інвест» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) (далі Договір купівлі-продажу), відповідно до якого Продавець передав, а Покупець прийняв право використовувати земельну ділянку площею 2,048 га, кадастровий номер :01:001:2361, яка знаходиться на території Куземинської сільської ради Охтирського району Сумської області, для сільськогосподарських потреб (на праві емфітевзису), яке набуте Продавцем у відповідності до договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 06.06.2018 р., укладеному із власником земельної ділянки ОСОБА_3 та в якому передбачено продаж права користування земельною ділянкою. Продаж права користування здійснюється за ціною 1000,00 грн. (а.с. 52).

Договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 30.07.2020 р. був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 25.08.2020 р. №221456412 (а.с. 53).

01.09.2020 р. ТОВ «Ноу Тіл Інвест» сплатив ОСОБА_2 двома платежами 1000,00 грн. за Договором купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) (а.с. 54).

25.09.2021 р. ОСОБА_3 подано заяву до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу Ковальчука С.П. про скасування заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Ковальчуком С.П. від 16.09.2016 р., зареєстрованого в реєстрі за №1822, від її імені на ім`я ОСОБА_2 та вилучення цього заповіту із спадкового реєстру на підставі цієї заяви (а.с. 42).

22.11.2021 р. ОСОБА_3 в присутності двох свідків складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №1333-1334, яким належні їй на праві приватної власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Куземинської сільської ради Охтирського району Сумської області, кадастрові номери: :01:001:2361; :01:001:2362, заповіла ОСОБА_1 (а.с. 33).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серіє НОМЕР_4 від 25.01.2022 р. (а.с. 43).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.03.2023 р., зареєстрованого в реєстрі за № 248, ОСОБА_1 успадкував після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянку, кадастровий номер - :01:001:2361, площею 2,048 га (а.с. 35).

27.03.2023 р. право власності на земельну ділянку площею 2,048 га, кадастровий номер :01:001:2361 було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 27.03.2023 р. №327090398 (а.с. 35 зворот).

Згідно з довідкою серії МСЕ №014498 від 01.03.1999 р. ОСОБА_3 встановлено І групу інвалідності по зору, причина інвалідності загальне захворювання, потребує догляду (а.с. 39а).

Відповідно до довідки Куземинської АЗПСМ №2 від 02.10.2021 р. ОСОБА_3 являється інвалідом по зору І групи, діагноз: ускладнена вікова катаракта обох очей, висока ускладнена міопія обох очей (а.с. 40).

Відповідно до довідки КНП ОМР «Охтирська ЦРЛ» від 23.11.2021 р. №2952/3-8 ОСОБА_3 знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КНП ОМР «Охтирська ЦРЛ» з 08.11.2021 р. по час видачі довідки, діагноз: інфаркт головного мозку з правобічним геміпарезом. Хвора продовжує курс лікування, стан хворої тяжкий, потребує стороннього догляду, хвору доглядає син ОСОБА_5 (а.с. 41).

Згідно з частиною першою та п`ятою статті 102-1 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору емфітевзису) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік. (частина перша, друга статті 408 ЦК України в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору емфітевзису).

Вказана норма кореспондується з приписами частини четвертої статті 102-1 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), яка обмежувала строк користування лише земельною ділянкою державної або комунальної власності.

Законом України від 10 липня 2018 року № 2498-VIII частину четверту статті 102-1 ЗК України викладено у новій редакції та визначено, що строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років. Зазначений закон набрав чинності 01 січня 2019 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України, з урахуванням принципу незворотності дії Законів у часі (крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи), положення щодо максимального строку дії емфітевзису для приватних земельних ділянок не поширюються на договори, які були укладені та були чинними до 01 січня 2019 року.

Таким чином, станом на день укладення договору емфітевзису між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 законодавцем не було визначено обмежень у тривалості строку дії договору емфітевзису, предметом якого є земельна ділянка приватної власності, а тому згідно зі статтею 408 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) може бути укладений на невизначений строк

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув.

В силу закону договір емфітевзису обов`язковому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Встановлено, що право користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) за відповідачем ОСОБА_2 зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.06.2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» Грунської сільської ради Шмаковою В.С.

Отже, у відповідності до приписів статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 07.06.2018 року у ОСОБА_2 згідно Договору емфітевзису від 06.06.2018 року виникло право користування спірною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), що належала на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , позивач посилався на те, що договір емфітевзису ОСОБА_3 уклала під впливом помилки, так як була введена в обману відповідачем ОСОБА_2 , який скористався похилим віком ОСОБА_3 , її хворобою та її юридичною необізнаністю. Також зазначав, що договір емфітевзису було укладено на вкрай обтяжливих для ОСОБА_3 умовах та є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки. Тобто позивач просив визнати оспорюваний правочин недійсним на підставі ст.ст. 229, 230, 233, 235 ЦК України. Крім того, зазначав, що ОСОБА_3 оспорюваного договору не підписувала.

17.01.2025 р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кравцун В.А. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якиій він зазначає, що підставою визнання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 06.06.2018 р. недійсним є укладення спірного договору ОСОБА_3 внаслідок помилки через похилий вік ОСОБА_3 , її стан здоров`я, слабий зір, потребу у догляді та юридичну необізнаність, так і обману з боку відповідача ОСОБА_2 шляхом замовчування ним та нерозяснення істотних умов договору, тобто на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали та просять визнати договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 06.06.2018 р. недійсним з підстав укладення ОСОБА_3 оспорюваного договору під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, так як вона вважала, що укладає новий договір оренди (ст. 229 ЦК України), та у зв`язку з обманом зі сторони відповідача ОСОБА_2 (ст. 230 ЦК України).

Враховуючи викладене, суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог про визнання догову про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р. недійсним з підстав, передбачених статтями 229, 230 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 (провадження № 61-12035св20) зазначено, що:«для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. (Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі № 731/43/21 (провадження № 61-18990св21).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним (див. постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16).

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину застаттею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20), від 29 червня 2021 року у справі №172/1457/19-ц (провадження №61-3610св21), від 08.07.2022 року у справі №674/1613/20 (провадження №61-15877св210 ».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач та його представник зазначають, що має місце як помилка ОСОБА_3 через похилий вік, необізнаність та слабий зір, недосконале зясування істотних умов правочину та неправильне сприйняття його фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, так і обман з боку відповідача ОСОБА_2 шляхом замовчування та нерозяснення істотних умов договору і надання підпису примірників правочину, які були виготовлені дрібним для сприйняття ОСОБА_3 текстом.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання договору недійсним з підстав, передбачених статтями 229, 230 ЦК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинен довести позивач.

Матеріали справи не дають підстав вважати, що дії відповідача ОСОБА_2 при укладанні спірного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_3 , а також про наявність у таких діях умислу з боку ОСОБА_2 , який був спрямований на введення ОСОБА_3 в оману.

Доводи позивача та його представника про те, що відповідач ОСОБА_2 умисно ввів в оману ОСОБА_3 шляхом замовчування та нерозяснення істотних умов договору, пояснивши їй, що вона підписує новий договір оренди землі, а не договір емфітевзису, - не підтверджені жодними доказами.

Не надано позивачем доказів і щодо того, що його тітка - ОСОБА_3 при вчиненні правочину помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, доказів неправильного сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а, відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача та його представника про те, що ОСОБА_3 не розуміла правову природу укладеного договору, так як на момент укладення вказаного договору їй було 73 роки, вона погано бачила, була інвалідом по зору та мала обмежені фізичні можливості, тяжкий стан здоровя, що утрудняло реальне сприйняття нею фактичних обставин, та, зокрема, здатність переконатися в умовах договору, самостійно їх прочитавши, - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні

Позивач та його представник не довели , що ОСОБА_3 через поганий зір не прочитала текст оспорюваного договору емфітевзису. Довідка МСЕ №014498 від 01.03.1999 р.про встановлення ОСОБА_3 . І групи інвалідності по зору не є доказом того, що ОСОБА_3 на момент підписання договору мала такий поганий зір, який би перешкоджав їй ознайомитися з його змістом. А надані позивачем довідки щодо стану здоров`я, датовані 2021 роком, не містять відомостей про те, що ОСОБА_10 в 2018 р. мала захворювання, внаслідок яких могла помилитися щодо природи укладеного правочину та не мала можливості ознайомитися зі змістом договору.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія заповіту ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Охтирського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. 22.11.2021 року, яким ОСОБА_3 належні їй на праві приватної власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастрові номери :01:001:2361, :01:001:2362 заповідає ОСОБА_1 , зі змісту якого вбачається, що заповіт повністю прочитаий уголос заповідачем ( ОСОБА_3 ) до його підписання у присутності запрошених нею свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Також, не знайшли підтвердження доводи позивача про неможливість прочитання ОСОБА_3 договору емфітевзису через його дрібний текст, так як з копії договору емфітевзису від 06.06.2018 року , який міститься в матеріалах справи, вбачається, що його текст не є дрібним.

Наведене вище спростовує твердження позивача та його представника що ОСОБА_3 на момент підписання договору мала такий поганий зір та стан здоровя, який би перешкоджав їй ознайомитися з його змістом.

Доводи позивача та його представника про те, що документи стосовно передачі земельної ділянки ОСОБА_3 не складала, складанням цих документів займався ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не читала складений відповідачем ОСОБА_9 договір емфітевзису, та що вона не мала юридичної освіти і на час укладання договору вона не розуміла відмінностей та особливостей договору емфітевзису, у зв`язку з чим неправильно сприйняла його фактичні обставини, тобто такий договір був укладений нею через помилку щодо обставин, які мають істотне значення, - суд не бере до уваги, так як помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону або неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним, крім того, відсутні докази про те, що позивач була позбавлена можливості звернутися за наданням правової допомоги та у разі незгоди з проектом договору не підписувати його.

Той факт, що до укладення оспорюваного правочину між ОСОБА_3 та ПП «Куземин- Агро» існували правовідносини, які виникли на підставі договору оренди, не можуть бути підставою для визнання недійсним договору емфітевзису від 06.06.2018 р., так як оспорюваний договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений після їх припинення (з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21.10.2021 р. №280368829 вбачається, що договір оренди землі, укладений 25.05.2015 р. між ОСОБА_3 (Орендодавець) та ПП «Куземин-Агро» (Орендар), був розірваний на підставі угоди про дострокове розірвання договору оренди землі від 06.06.2018 р. (а.с. 55-56).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 змінила наміри щодо передачі у користування земельної ділянки для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) ОСОБА_2 після укладення договору та виконання його умов протягом трьох років, що також не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Позивач та його представник не довели належними та допустимими доказами, що ОСОБА_3 помилилась щодо природи договору чи уклала його внаслідок введення в оману відповідачем, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинен довести позивач, а тому правові підстави, передбачені статтями 229, 230 ЦК України, для визнання недійсним договору емфітевзису як такого, що вчинений внаслідок помилки та обману, відсутні.

Судом встановлено, що особи, які уклали оспорюваний договір емфітевзису, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін при укладенні договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір укладений у письмовій формі, речове право за спірним договором зареєстроване в установленому законом порядку, земельна ділянка передана відповідачу ОСОБА_2 відповідно до умов зазначеного договору, позивач отримала плату в розмірі 27000,00 грн. в рахунок передання земельної частки (паю) у повне користування та володіння. Зазначений договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказані факти підтверджуються також тим, що ОСОБА_3 , підписавши договір, до суду звернулась лише через три роки, а до цього часу жодним чином не вважала свої права порушеними.

Враховуючи викладене, так як відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору емфітевзису недійсним з підстав, викладених у статтях 229, 230 ЦК України, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р., слід відмовити за недоведеністю.

Крім того, слід зазначити, що ті обставини, що договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 30.07.2020 р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Ноу Тіл Інвест» був укладений без згоди і без обов`язкового письмового повідомлення власника земельної ділянки ОСОБА_3 , та що в договорі відсутні умови про права власника земельної ділянки ОСОБА_3 на одержання відсотків від ціни продажу права користування земельної ділянки для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), та несплата ТОВ «Ноу Тіл Інвест» ОСОБА_3 грошових коштів та пені за прострочення плати за користування земельною ділянкою, на які посилається позивач в позовній заяві, не є підставими для визнання недійсним даного договору.

Відповідно до пп. 4.4.4 Договору емфітевзису від 06.06.2018 року Землекористувач наділений правом здійснювати продаж права користування земельною ділянкою (емфітевзису) третім особам, передавати це право у спадщину, а також передавати земельну ділянку у заставу.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 102-1 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення Договору емфітевзису від 06.06.2018 року та на момент укладення договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 30.07.2020 р.) Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Таким чином, ОСОБА_2 був наділений правом укдасти договір купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 30.07.2020 р. з ТОВ «Ноу Тіл Інвест».

Оскільки у задоволенні позову про визнання оспорюваного договору емфітевзису недійсним відмовлено, вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 30.07.2020 р., скасування запису про реєстрацію іншого речового права, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та зобов`язання повернути земельну ділянку, які є похідними, задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15,16,182, 202, 203, 204, 215, 216, 229, 230, 407, 408, 625-628, 638 ЦК України, ст. 102-1, 126 ЗК України, керуючись ст.ст. 10, 13, 12, 76-89, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «НОУ ТІЛ ІНВЕСТ» про визнання недійсним договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 06.06.2018 р., про визнання недійсним договору купівлі-продажу права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 30.07.2020 р., скасування запису про реєстрацію іншого речового права, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та зобов`язання повернути земельну ділянку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду Н.Б. Плотникова