Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4919/24 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 82 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/4919/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Звягельської міської ради Житомирської області, як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини та визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2024 року, яке постановлене під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 через представника (адвоката) Кутлиєва Б.Н. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним ( ОСОБА_1 ) неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначити з батьком ОСОБА_1 , незалежно від місця його проживання та перебування.

Позов обґрунтований тим, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 вересня 2024 року в справі №285/3115/24 шлюб між ним ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 розірваний. У шлюбі народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який наразі є повнолітнім, та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є малолітньою. Після розірвання шлюбу, вони з ОСОБА_2 разом не проживають, не ведуть спільного господарства та у фактичних шлюбних відносинах не перебувають. ОСОБА_2 має намір переїхати проживати за кордом із подальшим працевлаштуванням, оскільки їх повнолітньому сину важко самому проживати та навчатися в іншій країні. Задля врегулювання питання визначення місця проживання їх неповнолітньої дочки, між ними укладений договір при визначення місця проживання дитини, умов утримання та участі батьків у вихованні дитини. Спільна донька ОСОБА_5 проживає разом із ним та перебуває на його повному утриманні та самостійному вихованні. Встановлення факту самостійного виховання та утримання ним ( ОСОБА_1 ) малолітньої доньки ОСОБА_5 необхідно з метою одержання можливість одноосібно звертатися до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на одержання державної допомоги як батька одинака. ОСОБА_2 має намір виїхати за кордон на постійне місце проживання, але можливість узяти з собою меншу дитину дочку ОСОБА_5 відсутня, оскільки мати доньки планує працювати, щоб фінансово допомогти старшому сину, який навчається за кордоном. Сторони досягли між собою згоди, що неповнолітня донька буде перебувати на постійному утриманні батька, самостійно виховуватися ним та проживати разом із батьком. Він створив належні умови для проживання доньки разом із ним, здійснює опіку над донькою, доглядає та піклується про стан її здоров`я, готує їжу, купує одяг, подарунки.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області залучив до участі орган опіки та піклування - виконком Звягельської міської ради Житомирської області (а.с.49 зворот).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту самостійного утримання ним доньки ОСОБА_5 , через представника адвоката Кутлиєва Б.Н. подав в цій частині апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови у встановленні факту самостійного виховання та утримання батьком малолітньої доньки ОСОБА_5 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким вимогу задовольнити, встановивши факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не врахував усіх обставин, що мають значення для розгляду справи. Так, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 із 20 січня 2014 року, у зв`язку з чим отримує доходи та забезпечує доньку ОСОБА_5 фінансово та матеріально. ОСОБА_1 сам виховує дитину та є єдиним утримувачем малолітньої дочки без участі та допомоги матері дитини. У судових засіданнях відповідач ОСОБА_2 визнала позов та наголосила, що дочка дійсно проживає з батьком та перебуває на його вихованні та утриманні. Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 із травня 2024 року проживає за іншою адресою. Відповідно до нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу договору від 04 червня 2024 року, батьки домовилися, що неповнолітня донька буде перебувати на постійному утриманні батька, самостійно виховуватися ним та проживати разом із батьком. Також, сторони домовилися, що він ( ОСОБА_1 ) бере на себе усі зобов`язання, пов`язані з утриманням їхньої спільної дочки фінансовим та матеріальним забезпеченням, а ОСОБА_2 , в свою чергу, бере на себе усі зобов`язання, пов`язані фінансовим та матеріальним забезпеченням їхнього спільного сина до закінчення навчання сина за кордоном. Відповідач ОСОБА_2 не здійснює обов`язку щодо виховання дочки ОСОБА_5 у зв`язку з неможливістю його виконання з причини подальшого проживання в іншій країні. У цій справі мова йде про встановлення існування певних обставин в умовах війни, а саме, факту самостійного виховання дитини батьком, які перешкоджають реалізації одним із батьків своїх прав та обов`язків, визначених СК України, а іншому з метою забезпечення повноцінного догляду та належних умов для дитини і збереження її прав та інтересів, тому необхідне рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини. На переконання скаржника, оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Оскільки батько дитини є діючим військовослужбовцем, встановлення факту необхідно для отримання щорічної додаткової оплачуваної відпустки та в подальшому для звільнення з військової служби. Оскільки позивач є єдиною особою, хто може здійснювати виховання та утримання малолітньої дитини, то у разі неможливості виконання ним батьківських обов`язків через виконання військових обов`язків - проходження військової служби (ротації), зміни місця проходження військової служби тощо, відбудеться порушення прав дитини. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для звільнення з військової служби. Звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути виключно за рішенням суду. Законодавець, ураховуючи життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батька батьківських прав з урахуванням можливості реалізації ним своїх батьківських обов`язків в умовах війни. Тобто, встановлення юридичного факту як підстава для звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Для вирішення питання звільнення ОСОБА_1 зобов`язаний надати рішення суду, зокрема, про встановлення факту самостійного виховання дитини. ОСОБА_1 займається вихованням доньки самостійно, водить дочку до садочку, забезпечує харчування дитини, одягає, здійснює оплату батьківських внесків до дитячого садочку, також здійснює оплату додаткових занять із танців та англійської мови. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. У цій справі ніхто не намагається обмежити матір дитини у здійснені її законних прав та обов`язків стосовно виховання дитини, натомість необхідно встановити той факт, що наразі батько одноосібно утримує та виховує дитини у зв`язку із тим, що матір дитини не проживає разом із ними, намагається виїхати за кордон для подальшого проживання та працевлаштування там.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кутлиєв Б.Н. апеляційну скаргу підтримали, просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції в частини відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої доньки ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник органу опіки та піклування - виконкому Звягельської міської ради - Пелешок І.В. поклалася на розсуд суду та просить урахувати найкращі інтереси дитини.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.113). Про причини неявки суд не сповістила. Клопотань про відкладення розгляду справи не спрямовувала. Неявка відповідача, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (відповідно до змісту частини другої ст.372 ЦПК України).

Виходячи із засад диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини, оскільки в цій частині рішення не оскаржується.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, тобто в частині відмови у встановленні факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком, відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 12 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 вересня 2024 року в справі №285/3115/24 розірваний (а.с.21-22).

Сторони є батьками повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

Згідно з витягами з реєстру територіальної громади станом на 31 травня 2024 року сторони та їх діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04 червня 2024 року уклали договір про визначення місця проживання дитини, умов утримання та участі батьків у вихованні дитини, який посвідчений у нотаріальному порядку (а.с.23-24).

За умовами цього договору батьки досягли згоди про те, що неповнолітня дочка ОСОБА_5 буде перебувати на повному постійному утриманні батька, який буде самостійно виховувати дитину, яка проживатиме разом із батьком, та про порядок здійснення батьківських прав матір`ю, яка проживатиме окремо від дитини (п.1.2 договору).

Відповідно до п.2.1 договору мати має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дитиною у вільний від навчання дитини час та в разі на це бажання дитини, повідомивши про це попередньо батька, а також має право, за попередньою домовленістю з батьком та його згодою при наявності бажання дитини, брати дитину до себе за місцем свого проживання або інше обумовлене батьками місце у визначений батьками час.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 із 20 січня 2014 року та отримує грошове забезпечення, що підтверджується довідками військової частини НОМЕР_1 від 01 червня 2024 року за №1/920 та №4668 (а.с.25-26).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин із метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст.1 СК України).

Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150, 151 СК України.

За приписами частини другої ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст.25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.30 ЦК України).

Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно з частиною другою ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).

За таких обставин, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.

Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, але встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.

Підсумовуючи викладене вище, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, малолітньої доньки ОСОБА_5 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що для звільнення з військової служби позивачу належить надати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 малолітньої доньки ОСОБА_5 не може бути підставою для задоволення такої вимоги.

Натомість навпаки, найвищим інтересам малолітньої дівчинки відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено.

Решта наведених у апеляційній скарзі доводів зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанції та бажання встановити такий факт у судовому порядку, що належним способом захисту вважати не можна, оскільки у разі настання певних юридичних фактів (дій чи події) батьківські права та обов`язки припиняються та додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виховує та утримує дитину не потребується.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки у такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування дитини на утриманні позивача.

Відповідно до змісту ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду в оскарженій частині, тобто в частині відмови у встановленні факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком, відповідає вимогам чинного законодавства та залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: