ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3879/25Головуючий у 1-й інстанції Якімець Т.І
Провадження № 22-ц/817/461/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретар - Панькевич Т.І.

з участю представника АТ "Укргазбанк" - Ніценка О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2025 року, постановлену суддею Якімець Т.І. у цивільній справі №607/3879/25 за позовом акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ПАТ АБ Укргазбанк звернулось до суду із вказаним позовом. Одночасно із поданням позову, ПАТ АБ Укргазбанк подало заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (крім нерухомого майна переданого в іпотеку за договором іпотеки без оформлення заставної від 21 січня 2021 року (реєстр 167), а також заборонити цим фізичним особам та особам, що мають право діяти від їх імені, здійснювати будь-які дії пов`язані із зміною або припиненням речових прав на це майно, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також оформленням, підготовкою чи видачею будь-яких правовстановлюючих документів на майно.

Заяву обґрунтовано тим, що 21 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір №0139/01/2021/0071, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 2 447 671 грн на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року №56, укладеним між банком та ОСОБА_5 на строк з 22 січня 2021 року по 18 січня 2041 року, із сплатою процентів за користування кредитом у межах терміну кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 1,00% річних та за користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені цим договором (прострочена заборгованість), процентна ставка встановлюється у розмірі 6,00% (п.п.1.1.-1.4.2. кредитного договору). Зобов`язання за цим кредитним договором були забезпечені порукою фізичних осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , згідно договорів поруки №1, №2, №3 від 21 січня 2021 року та іпотекою нерухомого майна ОСОБА_1 , на умовах договору іпотеки без оформлення заставної від 21 січня 2021 року (реєстр 167), за яким в іпотеку було передано чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 63,4 кв.м., загальною площею 99,0 кв.м. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором банком було подано до суду даний позов про дострокове солідарне стягнення усієї кредитної заборгованості.

Однак, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ, встановлено у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статей 37, 38, 40, 41, 47 Закону України «Про іпотеку», та встановлена заборона у період дії воєнного стану примусове виконання виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, на час дії воєнного стану в Україні право у позивача як іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено та залишається лише право звернути стягнення на інше рухоме та/або нерухоме майно відповідачів, тому невжиття заходів до забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на інше нерухоме та рухоме майно відповідачів нівелює ефективність судового захисту шляхом прийняття рішення судом у цій справі у разі задоволення позовних вимог, адже, таке задоволення позову не призведе до фактичного відновлення прав та інтересів позивача, у зв`язку із тим, що відповідачі можуть вільно здійснити відчуження цього майна.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2025 року в задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ АБ Укргазбанк просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити. Вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки у період дії воєнного стану ПАТ АБ Укргазбанк позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, однак у разі задоволення позовних вимог, у позивача виникає право на звернення стягнення на інше нерухоме та рухоме майно, що належить відповідачам. Таким чином, у разі невжиття заходів забезпечення позову існує ймовірність відчуження майна, що унеможливить виконання рішення суду за рахунок іншого майна відповідачів.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника ПАТ АБ Укргазбанк - Ніценка О.С., який підтримав доводи апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ АБ Укргазбанк не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що заявлені види забезпечення арешт рухомого/нерухомого майна, грошових коштів, та заборона відчуження рухомого/нерухомого майна буде співмірним із позовними вимогами. Крім цього, суд вказав, що вжиття таких заходів забезпечення позову є несправедливим та непропорційним й таким, що буде надмірним втручанням у право власності відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

Як заборона відчуження, так і арешт віднесені до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22).

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).

Суд першої інстанції вірно врахував, що ПАТ АБ Укргазбанк не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що заявлені види забезпечення арешт рухомого/нерухомого майна, грошових коштів, та заборона відчуження рухомого/нерухомого майна буде співмірним із позовними вимогами.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що стороною позивача не наведено обґрунтованих підстав для застосування вказаних у заяві заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, у період дії воєнного стану ПАТ АБ Укргазбанк позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки слід зазначити наступне.

За змістом ст. ст. 575, 577 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що виконання можливого рішення суду з приводу стягнення заборгованості по кредитному договору вже забезпечено договором іпотеки без оформлення заставної від 21 січня 2021 року, згідно умов якого в іпотеку було передано чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 63,4 кв.м., загальною площею 99,0 кв.м.

Згідно Закону України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Верховна Рада України постановила розділ VІ «Прикінцевих положень» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), ст. ст. 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Разом з тим, вказані норми не порушують права ПАТ АБ Укргазбанк, оскільки є тимчасовими, та у разі припинення воєнного стану дія згаданих норм відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Ухвала суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Акціонерний банк Укргазбанк залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Костів О.З.