УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 128/2661/24

провадження № 61-4319ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Лунеговим Олександром Олексійовичем, на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року у справі за позовом першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури Гайворона Василя в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації прав та зобов`язання повернути земельну ділянку, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Національної академії аграрних наук України та Державного підприємства «Науковий інноваційно-технологічний центр Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України»,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просив:

- усунути перешкоди державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області;

- скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 11 грудня 2019 року № 2-24263/15-19-сг «Про надання у власність», яким ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

08 січня 2025 року першим заступником керівника Вінницької обласної прокуратури подано заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що підставою для звернення до суду з позовом є встановлення факту незаконного оформлення права приватної власності на земельну ділянку, що розташована на території Агрономічної сільської ради. Встановлено, що вказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га належить до земель державної власності, використовується для забезпечення діяльності НААН України та перебуває у постійному користуванні ДП «НІТЦ ІК СГП НААН». ОСОБА_1 як власник земельної ділянки може розпоряджатись нею на власний розсуд, в тому числі відчужувати, об`єднувати, здійснювати поділ тощо, тому існує можливість власника спірної ділянки поділити її, а також в подальшому вчинити дії, спрямовані на її відчуження, що може також утруднити повернення землі, що в свою чергу призведе до неможливості ефективного захисту інтересів держави.

Прокурор просив суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області та заборони відповідачу вчиняти дії, спрямовані на відчуження, поділ чи об`єднання цієї земельної ділянки; заборонити органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки; заборонити державним кадастровим реєстраторам вчиняти дії, спрямовані на внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо поділу чи об`єднання цієї земельної ділянки.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року, заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Заборонено відповідачу вчиняти дії, спрямовані на відчуження, поділ чи об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області;

Заборонено органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області;

Заборонено державним кадастровим реєстраторам вчиняти дії, спрямовані на внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо поділу чи об`єднання земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0734 площею 0,085 га, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що суд пересвідчився, що по цій цивільній справі дійсно виник спір про право між сторонами із земельних правовідносин, який сторонами у добровільному порядку не вирішений. Прокурор зазначив про необхідність забезпечення позову, оскільки з опрацьованої загальнодоступної інформації в мережі інтернет на сайті з продажу нерухомості https://dom.ria.com, встановлено, що земельні ділянки масиву, в якому знаходиться спірна земельна ділянка, знаходяться в продажі із зазначенням ціни від 11 тис. доларів США до 91 тис. доларів США. Зазначене доводить підвищений попит на земельні ділянки у цій місцевості та свідчить про реальну можливість ОСОБА_1 відчужити цю земельну ділянку чи здійснити її поділ, об`єднання тощо.

Враховуючи предмет, підставу та обсяг заявлених позивачем позовних вимог до відповідача, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що заявлені позивачем види заходів забезпечення позову є співмірними із вказаними позовними вимогами, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, тому приходить до висновку, що невжиття таких видів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду в майбутньому у випадку можливого задоволення позову судом, у зв`язку з чим заяву слід задовольнити.

Апеляційний суд відхилив доводи скарги відповідача про те, що посилання в заяві про забезпечення позову лише на потенційну можливість ухилення відповідача ОСОБА_1 від виконання судового рішення без належного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви, враховуючи специфіку цієї категорії справ та наявність реальних ризиків невиконання рішення суду. Накладення арешту на земельну ділянку та заборона вчиняти дії щодо її відчуження, поділу чи об`єднання не порушує прав відповідача, оскільки не обмежує його у праві користування земельною ділянкою, що свідчить про співмірність вжитого заходу.

Застосований захід забезпечення позову є обґрунтованим та співмірним, оскільки спрямований виключно на недопущення відчуження спірного майна до моменту виконання судового рішення та не створює надмірного обмеження прав власника.

03 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що заявник як добросовісний набувач майна, знаючи, що з 03 липня 2024 року в суді знаходиться позовна заява про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування наказу, скасування державної реєстрації прав та зобов`язання повернути земельну ділянку, не розпоряджається нею на власний розсуд, в тому числі не відчужує, не об`єднує її, не здійснює поділ тощо, а також в подальшому ОСОБА_1 не буде вчиняти жодних дій, спрямованих на відчуження земельних ділянок, а тому невжиття заходів забезпечення позову не може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, в зв`язку з чим вимоги позивача про забезпечення позову не підлягають задоволенню. Суди не врахували, що вжиття заходів забезпечення позову та накладення арешту на спірне майно порушує права відповідача, оскільки заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно, забороною вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що:

«43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

48. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

54. Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, як уже зазначалося вище, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

55. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів.

57. Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Встановивши, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення заяви.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У частині четвертій статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року у справі № 128/2661/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А . Гудима

П. І. Пархоменко