КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/7817/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8320/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Саліхова В.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути судовий збір (т. 1 а.с. 1-4).

Позовна заява обґрунтована тим, що 28.01.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований відділом ДРАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 67. Від даного шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 16.07.2014 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Вказував, що з липня 2014 року по липень 2016 року дитина за домовленістю між батьками проживала періодично і з мамою і з батьком, по тижню з кожним.З липня 2016 року по даний час дитина постійно проживає з батьком в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності матері позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому, з липня 2016 року син знаходиться на повному вихованні позивача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2017 року по справі № 357/4606/17 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з Витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2- 03/11610 від 23.05.2024 року, в зазначеному житлі проживають батьки позивача: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та його сестра ОСОБА_6 .Стверджував, що в даному будинку створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини, є окрема кімната для дитини, щоб вона могла мати здоровий сон, навчатися, гратися.

Зазначав, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в Комунальному некомерційному підприємстві Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 1», є учнем 6-В класу Білоцерківської гімназії - початкової школи № 6 «Перспектива» Київської області. Відповідно до характеристики з даного навчального закладу - дитина зарекомендувала себе здібним учнем, володіє навчальним матеріалом на достатньому рівні, виконує домашнє завдання, має добрий загальний розвиток, веселий, самостійний, допитливий. Належну увагу вихованню сина (внука) протягом 2023/2024-го навчального року приділяли тато (Позивач) і бабуся - ОСОБА_4 . Мама ОСОБА_7 ні разу до школи не приходила, до класного керівника та інших учителів не телефонувала.

Посилався на те, що відповідач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , її адреса проживання знаходиться на відстані приблизно 300 метрів від адреси проживання дитини. Зустрічей з дитиною та позивачем вона уникає, на вулиці проходячи неподалік від дитини обличчя відвертає, останній раз спілкувалася з дитиною в 2016 чи 2017 році близько 30 хвилин. За місцем проживання дитину не відвідує, будь-яких перешкод в спілкуванні з дитиною їй ніхто не чинить.

Більш того, рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 липня 2017 року № 268 було встановлено порядок участі відповідача у вихованні сина: перша і третя субота, друга і четверта неділя місяця з 10-00 години до 18-00 години, 2 будні дні за попередньою домовленістю між батьками з 16-00 години до 19-00 години - проте відповідач не виконала його жодного разу.

Також, в 2017 році позивач був вимушений звернутися до суду із заявою щодо стягнення аліментів на утримання сина із відповідача, так як остання взагалі ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала.Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів - заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 30.04.2024 року становить 35 461,42 гривень.

Таким чином, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина, не піклується про його життя та здоров`я, не спілкується з дитиною та не займається вихованням дитини (т. 1 а.с. 1-4).

04 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки ОСОБА_2 , в якій остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності.

До подачі заяви в суд ніяких претензій з боку позивача щодо невиконання нею батьківських обов`язків не виникало. Вона бачила, особисто спілкувалась, телефонувала і цікавилась розвитком сина.

У зв`язку із повномасштабним вторгненням на територію України за її спільною згодою з позивачем, син ОСОБА_8 виїхав за межі України з тіткою позивача - ОСОБА_6 , де проживав два останні роки. Вона цікавилась розвитком сина та його життям. Даний факт підтвердить в судовому засіданні свідок - ОСОБА_9 .

Позивач просив її відмовитися від своїх батьківських прав, оскільки в такому випадку він буде вважатися батьком одинаком і йому буде надана відстрочка від мобілізації. Спочатку вона піддалася на ці умови. Однак, зрозумівши всі наслідки позбавлення батьківських прав, вона виступає проти цього.

Вказувала, що хоча син, на даний момент, мотивований позивачем та членами його сім`ї не спілкуватися з нею, однак вона має надію, що зможе наладити відносини з сином (т. 1 а.с. 96-98 ).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про позбавлення батьківських прав, - відмовлено (т. 1 а.с. 212-226).

Не погодившись з рішенням районного суду, 16 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюта Р.А. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т. 2 а.с. 1-10).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції розглянув справу однобічно, судом порушено норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Вказував, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції послався на те, що «відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити позивачу в задоволені позову. Наголошувала, що вона має бажання спілкуватися та брити участь у вихованні свого сина. Вказувала на те, що вона постійно намагалася та намагається телефонувати, цікавитися життям дитини, зустрітися з нею, але позивач та його мати чинить їй перешкоди в цьому та налаштовують сина проти неї. До того ж, відповідач надала і відзив на позовну заяву позивача, в якому також заперечувала пороти позбавлення її батьківських прав. Крім того, інтерес до дитини з боку відповідача свідчить і те, що остання зверталася в 2017 році до органу опіки та піклування про визначення місце проживання сина разом з нею ( а. с. 38 ) та до суду із позовом про визначення місця проживання дитини ( зустрічним позовом ). Таким чином, оскільки поведінка відповідача загалом свідчить про її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні із сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, суд у контексті конкретних обставин цієї справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав». Однак, дані висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, ні вимогам закону, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Спочатку відповідач визнавала позов про позбавлення батьківських прав щодо дитини, що підтверджується її заявою в матеріалах справи, потім після першого засідання по справі, за рекомендацією головуючого судді відповідач подала до суду відзив, який суд, не звертаючи увагу на пропущені процесуальні строки на його подачу, приєднав до матеріалів справи. Суд першої інстанції не в повному обсязі виклав пояснення відповідача, а саме що вона визнає той факт, що не спілкувалась з дитиною з 2016 року до дня отримання нею повістки про виклик до суду.

Відповідач не надала жодного доказу на підтвердження зазначеного в рішенні суду про те, що вона постійно намагалась та намагається телефонувати, цікавитись життям дитини, зустрітися з нею, але позивач та його мати чинить їй перешкоди в цьому та налаштовують сина проти неї, як то: скріншоти телефонних дзвінків, відповідні заяви від навчальних закладів чи закладів охорони здоров`я, заяви до служби у справах дітей, заяви до правоохоронних органів чи інше. Навпаки ж, позивачем надано як усні пояснення так і письмові докази, з яких вбачається, що дитиною, її здоров`ям, розвитком та навчанням займається лише позивач, мама дитини ні разу до школи не приходила.

Більш того, в суді під час з`ясування думки дитини ОСОБА_8 розповів суду, що мати неодноразово проходила повз нього на вулиці, відверталась від нього і навіть не віталась з ним, що вона з`явилась в його житті лише після звернення батька до суду, що остання не цікавиться його життям, здоров`ям та вподобаннями. Така поведінка лише травмує його та викликає сильне переживання. Наголосив, що вона покинула його в 4 роки, не відвідувала його і з`являється лише під час судів, а потім знову пропадає.

Звертав увагу, що під час засідання на запитання представника позивача та суду «у зв`язку з чим не спілкувались та не бачились з дитиною» відповідачка відповіді не надала.

Відтак, вважав, що під час розгляду в суді першої інстанції знайшли своє підтвердження та ніяким чином не спростовано відповідачем, що вона протягом тривалого часу (з 2016 року) свідомо нехтує своїми батьківським обов`язками, не цікавиться ні життям, ні здоров`ям дитини, не спілкується з дитиною, не створює сприятливих умов для її життя , не виконує свої батьківські обов`язки по піклуванню за її здоров`ям, не турбується про її фізичний стан, духовний та моральний розвиток, тобто ухиляється від своїх обов`язків щодо виховання дитини.

При цьому, судом першої інстанції не встановлено, а відповідачем не підтверджено жодними доказами винної поведінки батька дитини та його перешкоджання в спілкуванні з матір`ю.

Сам факт заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погоджувався з висновками суду, що висновок органу опіки та піклування - виконавчого комітету міської ради щодо про позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду. Вказував, що Верховний Суд у постанові від 27.01.2021 у справі № 398/4299/17 вказано, що висновок органу опіки та піклування є одним з доказів, який відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі. Однак, судом першої інстанції не враховано, що рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 08.10.2024 року за № 822 винесене з дотриманням вимог законодавства, після дослідження наявних в матеріалах справи доказів, заслуховування батьків дитини та самої дитини, обстеження умов проживання сторін. Воно жодним чином не суперечить іншим доказам по справі, а у взаємному зв`язку з ним лише ще раз підтверджує факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків із виховання сина.

Крім того, судом першої інстанції в порушення вимог законодавства України прийнято до уваги лише покази свідка з боку відповідача, а саме її матері, яка зазначила, що її донька постійно намагається спілкуватися з дитиною, цікавиться, приймати участь у вихованні, але з боку позивача та його матері робиться все для того, щоб дитина не спілкувалася з матір`ю та нею. Однак, вказані покази не підтверджені жодними доказами. Більш того, даний свідок є бабусею дитини, яку він фактично не знає, яка також як і її донька не цікавилась онуком протягом тривалого часу, не проводила з ним час, навіть не віталась з дитиною в суді. При цьому, судом не надано належної оцінки показам інших свідків, які підтверджують факт тривалого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини (т. 2 а.с. 1-10).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Протоколом автоматизованої зміни складу колегії суддів від 23 квітня 2025 року здійснено заміну суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М., у зв`язку з їх відпусткою, на суддів Саліхова В.В., Фінагеєва В.О. (т. 2 а.с. 52-53).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Семенюта Р.А. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи (треті особі), які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази (т. 2 а.с. 43-51).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити позивачу в задоволені позову. Наголошувала, що вона має бажання спілкуватися та брати участь у вихованні свого сина. Вказувала на те, що вона постійно намагалася та намагається телефонувати, цікавитися життям дитини, зустрітися з нею, але позивач та його мати чинить їй перешкоди в цьому та налаштовують сина проти неї.До того ж, відповідач надала і відзив на позовну заяву позивача, в якому також заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Крім того, інтерес до дитини з боку відповідача свідчить і те, що остання зверталася в 2017 році до органу опіки та піклування про визначення місце проживання сина разом з нею ( а. с. 38 ) та до суду із позовом про визначення місця проживання дитини ( зустрічним позовом ) ( а. с. 13-20 ).Бажання відповідача спілкуватися зі своїм сином, підтвердив і свідок ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні пояснила, що її донька постійно намагається спілкуватися з дитиною, цікавиться, приймати участь у вихованні, але з боку позивача та його матері робиться все для того, щоб дитина не спілкувалася з матір`ю та нею. Таким чином, оскільки відповідач заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, вона має намір та бажання спілкуватися з сином, намагається це робити, про що встановлено в судовому засіданні під час розгляду справи, однак з боку позивача останній чиняться перешкоди, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав відповідача є такими, що не підлягають задоволенню, так як судом під час розгляду справи не встановлено факту свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками. Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо дитини, не було встановлено судом зазначеного і під час розгляду справи.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 травня 2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 1005, батьками є: мати - ОСОБА_11 , батько - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 12).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2017 року по справі № 357/4606/17 позов ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_11 про визначення місця проживання дитини з матір`ю - відмовлено (т. 1 а.с. 13-20).

Вказане судове рішення набрало законної сили 18.10.2017 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з Витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2- 03/11610 від 23.05.2024 року, за адресою АДРЕСА_3 станом на 23.05.2024 року зареєстровано 8 осіб, серед яких ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т. 1 а.с. 21).

Зазначене житло належить матері позивача на підставі Договору дарування від 18.03.1994 року (т. 1 а.с. 22-25).

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 липня 2017 року № 268 було встановлено порядок участі ОСОБА_11 у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає разом з батьком ОСОБА_1 : перша і третя субота, друга і четверта неділя місяця з 10-00 години до 18-00 години, 2 будні дні за попередньою домовленістю між батьками з 16-00 години до 19-00 години (т. 1 а.с. 39-40 ).

Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку ( доходу ), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1 а.с. 33 ).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 23.05.2024 року № 108716, заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 30.04.2024 року становить 35 461,42 грн. (т. 1 а.с. 34 ).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, додану відповідачем до відзиву, вбачається заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 30.09.2024 року становить 26 769,53 грн.(т. 1 а.с. 101 ).

Згідно з характеристикою ОСОБА_3 , 2012 року народження, учня 6-В класу Білоцерківської гімназії-початкової школи № 6 «Перспектива» Київської області, виданої директором закладу Верес Е. та класним керівником Кравченко Л., протягом 2023/2024 навчального року належну увагу вихованню сина (внука) приділяли тато - ОСОБА_12 і бабуся - ОСОБА_4 . Мама ОСОБА_7 ні-разу до школи не приходила, до класного керівника та інших учителів не телефонувала (т. 1 а.с. 35).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 08.10.2024 за № 822 про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_13 стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 , орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради вирішив: ОСОБА_13 в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків із виховання сина, що є правової підставою для позбавлення її батьківських прав; позбавлення батьківських прав ОСОБА_13 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини (т.1 а.с. 107).

В судовому засіданні 26.11.2024 в якості свідків були допитані ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 138-182 ).

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона є домогосподаркою та сусідкою позивача. Зазначила, що до 2021 року вона відповідача не бачила, побачила її декілька разів на вулиці, її чоловік сказав, що це колишня дружина ОСОБА_15 . В цьому році святкували день народження, матері не було. ОСОБА_8 про маму не розповідав, але на всі дні народження на її питання чи вітала мама, чи прийде, він говорив, що не хоче її бачити. Чула, як дитина кричала мамі, навіщо ти прийшла. Вказувала на те, що позивач ніколи не забороняв відповідачу бачитися з дитиною. Дитина не бажає спілкуватися з матір`ю.

Свідок ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача в судовому засіданні пояснила, що вона з народження ОСОБА_8 його виховує, матері він не потрібен. Ні на дні народження, ні в школу мати взагалі не з`являлася, жодного разу не приходила та не спілкувалася з сином. Коли вона гуляла з онуком, вони на вулиці зустріли відповідача, але вона відвернулася від нього та пішла далі.

Свідок ОСОБА_10 , яка є матір`ю відповідача в судовому засіданні пояснила, що коли сторони по справі проживали разом бачила негативне відношення мати ОСОБА_15 . Дитина деякий час проживала у них, потім з батьком. Коли її донька поїхала на заробітки до Польщі, мати ОСОБА_15 запропонувала їй, щоб її донька відмовилася від дитини, на що вона не погодилася. Мати ОСОБА_8 постійно придумувала як позбавити спілкування з дитиною, при цьому, чинили перешкоди. Її донька постійно намагається спілкуватися з дитиною, цікавиться, приймати участь у вихованні. Наголошувала, що позивач разом із свою матір`ю роблять все для того, щоб дитина не спілкувалася з матір`ю та нею. З п`яти років їм не дозволяють спілкуватися з дитиною. Позивач заборонив і вчителям давати дитину матері, коли та приходила до школи.

В судовому засіданні 09.01.2025 заслухана думка дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в присутності психолога Романової Н.А. та представника служби у справах дітей Степашкіної В.В .ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в судовому засіданні пояснив, що він не бажає спілкуватися з матір`ю та хоче щоб її позбавили батьківських прав (т. 1 а.с. 201-205).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), яке слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження61-36905св18), постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження 61-44369св18), постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), постанові Верховного Суду 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 (провадження № 61-22933св19), і передбачених законом підстав відступити від такого у цій справі не вбачається.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що позбавлення заявника його батьківських прав становило втручання в право заявника, в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції, на повагу до його сімейного життя, яке гарантується п. 1 статті 8.

Дане втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункти 49,50).

Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78) (пункт 54).

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 57, 58).

Остаточне позбавлення батьківських прав може здійснюватись тільки в абсолютно виняткових випадках (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач зазначав, що відповідачка ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не піклується про його життя та здоров`я, не спілкується з дитиною та не займається вихованням дитини.

Однак, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідач ОСОБА_2 в районному суді пояснила написання заяви про визнання позову проханням з боку позивача, проте зрозумівши усі наслідки такої в подальшому категорично заперечувала проти позбавлення батьківських прав та зазначала, що має бажання і намагається спілкуватись із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проте, позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною (т. 1 а.с. 56, 96-98).

Позивачем, всупереч приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достатніх доказів, на підставі яких можна дійти до беззаперечноговисновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від виконання своїх батьківських прав та негативно впливає на дитину.

Характеристика з дошкільного навчального закладу, в якому навчається ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про те, що мама ОСОБА_8 ні разу до школи не приходила, до класного керівника та інших учителів не телефонувала, не підтверджує цих обставин.

Щодо посилань апелянта на заяву ОСОБА_2 від 27 червня 2024 року, в якій остання не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, вказана заява відповідачки, в якій вона не заперечує про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Саме лише підписання відповідачкою заяви про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у справі № 401/1944/22 від 10 листопада 2023 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що подавши до суду відзив на позовну заяву та під час розгляду справи судом, відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги Рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 липня 2017 року № 268 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25 липня 2017 року № 268 не містить належного обґрунтування того, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки захистить інтереси її сина, відсутні в такому рішенні доводи та висновки щодо протиправної поведінки відповідачки відносно дитини та (або) наявності обставин та доказів щодо притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (або бездіяльності).

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачка ОСОБА_13 не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки ОСОБА_13 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України апеляційний суд погодився з висновком районного суду щодо відсутності підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дитини.

При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Суд зазначає, що в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що не доведено винної поведінки відповідачки, як матері дитини, щодо злісного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків чи здійснення нею неправомірних дій відносно дитини.

Натомість, відповідачка під час розгляду даної справи судом першої інстанції показала, що бажає приймати участь у вихованні сина.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідачка має заборгованість зі сплати аліментів, саме по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа №420/1075/17).

Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність негативного впливу відповідачки відносно дитини та її злісного нехтування своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову щодо позбавлення останньої батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкувалась з дитиною в необхідному обсязі, належним чином не приймала участь у її вихованні не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав без його попередження про зміну ставлення до дитини та застосування такого крайнього заходу впливу.

Доказів того, що до відповідачки застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідачка систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжувала не виконувати свої батьківські обов`язки матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Посилання апелянта на показання свідків, які є родичами сторін по справі і допитаних судом першої інстанції, цих висновків суду не спростовує.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на органи опіки та піклування рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків, що узгоджується з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, відтак, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2025 року - залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) про необхідність змінити поведінку щодо прийняття участі вихованні і утриманні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поклавши на орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради Київської області контроль за виконанням ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) батьківських обов`язків.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 24 квітня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.В. Саліхов

В.О. Фінагеєв