Суддя Маркосян М. В.
Провадження № 2/644/1025/25
17.04.2025
Рішення

Іменем України

17 квітня 2025 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Маркосян М.В.,

за участю секретаря судового засідання Лєпілової В.В.,

розглянувши в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом про розірвання договору дарування та зобов`язання повернути дарунок,

ВСТАНОВИВ;

Позивач звернувся до суду з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, в якому заявлено вимогу про розірвання договору дарування грошових коштів та стягнення набутого відповідачкою за договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 04.03.2022 було укладено договір дарування, відповідно до якого позивачка подарувала відповідачці грошові кошти в сумі 15000,00 грн. з метою внесення відповідачкою цієї суми в якості оплати по договору купівлі нерухомого майна, просить розірвати договір дарування коштів, та зобов`язати відповідачку повернути грошові кошти в сумі 15000,00 грн., оскільки відповідачка не виконала умову щодо узгодження з позивачкою купівлі квартири після отримання коштів у якості дару.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування та стягнення коштів було залишено без руху.

У встановлений судом строк позивачкою були усунені недоліки позову.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.01.2025 було відкрито провадження у справі.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому відповідачка заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, а також просить застосувати позовну давність.

У судове засідання 04.02.2025, 17.04.2025 сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У судовому засіданні 04.03.2025 брав участь представник позивача в режимі відеоконференції.

24.03.2025 від відповідачки надійшла до суду заява, про те, що вона заперечує проти позову та просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Провівши розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 04.03.2002 року між ОСОБА_1 , як дарувальником, та ОСОБА_2 , як обдарованою, було укладено Договір дарування грошових коштів. Згідно з розділом 1 зазначеного договору дарувальним передає безоплатно обдарованій майно у власність, а саме - грошові кошти у сумі 15 500,00 грн. Згідно з пунктом 1.4 договору грошові кошти передаються обдарованій для набуття у власність нерухомого майна з обов`язковим попереднім узгодженням з Дарувальником. За п. 3.2.2 Договору дарування грошових коштів від 04.03.2002 року Дарувальник має право відмовитися від договору дарування та вимагати повернення грошових коштів у разі, якщо Обдарований не використовує грошові кошти за призначенням, вказаним у цьому договорі, та буде діяти без попереднього узгодження з Дарувальником.

Факт укладення договору, погодження його умов та передання коштів в дар не заперечувався відповідачкою.

При цьому, позивачка зазначає, що погодження придбання нерухомого майна було погоджено з позивачкою, що позивачка заперечує. Однак, оспорюваний договір не містить конкретних вимог щодо погодження умов укладення договору на придбання нерухомого майна.

Як зазначено у позовній заяві, підтверджено відповідачкою у відзиві, 04.03.2002 року ОСОБА_4 набула у власність нерухоме майно, а саме - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Договір дарування грошових коштів не містить вимоги щодо обов`язкового письмового погодження умов придбання відповідачкою нерухомого майна., а отже, в позові не міститься даних щодо того, які саме умови набуття у власність нерухомого майна відповідачкою не були узгоджені з позивачем, що саме не влаштовує позивачку в цих умовах.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, що врегульовано положеннями ст. 77 ЦПК України.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд вважає, що позивачем не доведено належними допустимими та достовірними доказами порушення відповідачкою умов дарування коштів, які могли б мати наслідком розірвання цього договору.

Також, відповідачка посилається у відзиві на сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених до застосування відповідачем, суд керується наступним.

Відповідно до правових висновків, які містяться у постанові Великої палати Верховного суду від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК).

Вимогами частин 3 та 4 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від18.12.2009 за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог, а тому, враховуючи, що стороною позивача порушене право, та позовні вимоги взагалі не доведені, суд відмовляє в задоволенні позову на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, в зв`язку з необґрунтованістю, позовна давність, в даному випадку застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору дарування та зобов`язання повернути дарунок відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду, протягом 30 днів, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 ).

Повне рішення суду складено 17.04.2025.

Суддя Марина МАРКОСЯН