Справа № 143/994/24
Провадження № 22-ц/801/774/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуцол М. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 рокуСправа № 143/994/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Матківської М. В., Шемети Т. М.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» Панасюк Христини Миколаївни на заочне рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Гуцола М. П., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги мотивує тим, що 01 липня 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір позики №4355181. Даний договір позики укладається в інформаційно-телекомунікаційні системі позикодавця в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» шляхом попереднього розміщення позикодавцем в особистому кабінеті позичальника договору позики для вивчення та прийняття його умов позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора з метою підписання запропонованого позикодавцем договору у відповідне поле.

За умовами договору товариство надало відповідачу грошові кошти, а відповідач прийняла на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити позикодавцю проценти за користування позикою та всі інші платежі відповідно до умов цього договору. Позика надана позичальнику шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки), зареєстрованого позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті.

07 грудня 2022 року між позивачем та ТОВ «Маніфою» було укладено договір факторингу №07-12/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ТОВ «Маніфою», включно і до ОСОБА_1 за договором позики №4355181 від 01 липня 2022 року.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на дату подання позову наявна заборгованість в сумі 13610,01 грн, з яких: 6000,00 грн заборгованість за тілом кредиту (сумою позики), 7610,01 грн заборгованість за процентами.

За таких обставин позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 13610,01 грн, а також 2424,40 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись із таким заочним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» Панасюк Х. М. оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення ухваленим за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи скарги, викладаючи обставини та спосіб укладення з відповідачем кредитного договору, представник позивача вважає, що на підтвердження позовних вимог були надані усі необхідні докази, зокрема копію підписаного електронним підписом з одноразовим ідентифікатором договору №4355181 від 01 липня 2022 року. Розрахунок заборгованості, що є додатком до поданої позовної заяви, містить усі необхідні відомості для того, аби ідентифікувати його як такий, що підтверджує суму боргу саме за цим кредитним договором. При цьому вважає, що розрахунок заборгованості може бути належним доказом існування боргу у взаємозв`язку із іншими доказами, яким, зокрема, є лист про успішне перерахування коштів. Натомість зазначає про неврахування судом часткового добровільного виконання позичальником умов договору позики, а саме часткове погашення відповідачем 28 липня 2022 року заборгованості на суму 3049,20 грн.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу викладені в відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що 01 липня 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 був укладений договір позики №4355181 відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 6000,00 грн з метою придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, строком на 26 днів з 01 липня 2022 року по 27 липня 2022 року. Тип позики: короткострокова.

За підпунктом 2.2 договору позика надається на умовах повернення, платності та строковості в національній валюті України гривні.

Підпунктом 2.4 договору визначено процентні ставки, що застосовуються в межах строку позики: акційна процентна ставка, фіксована 1,87% на день застосовується у разі наявності акційних пропозицій за умови дотримання позичальником умов оплати заборгованості а цією ставкою відповідно до п.п.3.1-3.3 цього договору; базова процентна ставка, фіксована 2,2% на день застосовується у разі відсутності акційних пропозицій, у разі недотримання позичальником умов оплати процентів за акційною процентною ставко, у разі продовження строку позики згідно з умовами відповідної додаткової угоди, укладеної сторонами цього договору, а також як оплата за користування поза межами строку позики.

Позика надається позичальнику в день підписання сторонами договору позики шляхом безготівкового переказу на банківський рахунок позичальника за номером електронного платіжного засобу (банківської картки) НОМЕР_1 , зареєстрованого позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті (п.п.2.5 договору позики).

Особливості нарахування процентів за основною процентною ставкою визначено розділом 3 цього договору.

Згідно з п.п. 3.1-3.5 договору у разі наявності акційних пропозицій проценти за користування позикою нараховуються за акційною процентною ставкою відповідно до встановленого в розрахунку за договором позики графіку нарахування процентів, при цьому значення акційної процентної є середньоденним розміром процентів у межах визначеного договором позики строку позики. Позичальник має право сплатити проценти за користування позикою, нараховані за акційною процентною ставкою, у разі повернення позики протягом строку позики, визначеного цим договором. Також позичальнику надається право сплатити проценти за користування позикою, нараховані за акційною процентною ставкою, у межах 3-денного строку після спливу строку позики. У разі недотримання цієї умови, проценти за користування позикою за кожен день строку позики нараховуються за базовою процентною ставкою. Відповідне перерахування процентів здійснюється на 4-ий день після спливу строку позики. У разі відсутності акційних пропозицій (акційна процентна ставка відповідає базовій процентній ставці), а також при укладенні додаткової угоди щодо пролонгації позики, проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою відповідно до встановленого в розрахунку графіка нарахування процентів, при цьому значення базової процентної ставки є середньоденним розміром процентів в межах строку позики, визначеного договором/відповідною додатковою угодою щодо продовження строку позики. Застосування акційної процентної ставки є правом, а не обов`язком Товариства. У разі відсутності акційних пропозицій значення акційної ставки відповідає значенню базової процентної ставки.

Підпунктом 3.8 договору передбачено, що повернення позики та сплата нарахованих процентів за користування позикою здійснюється позичальником у визначений цим договором чи додатковою угодою щодо продовження строку позики строк позики/достроково шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця. У разі дострокового повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно з графіком, визначеним розрахунком.

Згідно п.п 4.1-4.3 договору позики, позичальник чи позикодавець не мають права продовжити строк позики в односторонньому порядку. Строк позики може бути продовжено лише шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди у формі та спосіб, у який укладено цей договір позики. Укладення додаткової угоди щодо продовження строку позики можливе виключно за ініціативи позичальника, шляхом попередньої оплати суми нарахованих станом на дату такого платежу процентів та подальшим обранням опції в особистому кабінеті щодо ініціювання продовження строку позики. Після опрацювання такої ініціативи позичальника товариство направляє позичальнику (шляхом розміщення в Особистому кабінеті) для вивчення та підписання відповідну додаткову угоду.

Відповідно до п. 6.1-6.2 договору позики, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, а також передбачену цим договором. У разі прострочення позичальником зобов`язання щодо повернення позики та сплати нарахованих протягом строку позики процентів за користування позикою, за кожен день прострочення нараховуються проценти а прострочену позику в розмірі:1,01% від суми позики. Розмір процентів на прострочену позику є фіксованим та не може бути змінено Позикодавцем в односторонньому порядку. При нарахуванні процентів за цим пунктом Договору Позикодавець дотримується обмежень щодо нарахувань, що встановлені Законом України «Про споживче кредитування».

Додаток №1 до договору позики №4355181 від 01 липня 2022 року містить графік нарахування процентів за користування позикою в межах строку позики відповідно до якого сума позики 6000,00 грн, сума нарахованих процентів за користування позикою 2917,20 грн, всього до сплати 8917,20 грн. Крім того, містить графік обов`язкових платежів, який передбачає кількість днів у розрахунковому періоді 26, сума позики за договором 6000,00 грн, проценти за користування позикою 2917,20 грн, реальну річну процентну ставку 25944% та загальну вартість позики 8917,20 грн.

Також наявний паспорт позики, який містить інформацію про основні умови надання кредиту коштів у позику з урахувань побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості позики для споживача, порядок повернення позики та інше.

Вказаний договір підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора b39248.

Згідно довідки про ідентифікацію ТОВ «Маніфою» клієнт ОСОБА_1 ідентифікована товариством, акцепт договору позичальником здійсненим одноразовим ідентифікатором b39248, введеним 01 липня 2022 року; номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор +98.

28 липня 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода №1 до договору позики №4355181 від 01 липня 2022 року, якою сторони погодили продовжити строк позики шляхом встановлення строку користування позикою за цією додатковою угодою 30 днів до 27 серпня 2022 року. При цьому обумовили, що базова процентна ставка 2,2%

Додаток №1 додаткової угоди №1 до договору позики №4355181 від 01 липня 2022 року містить графік нарахування процентів за користування позикою в межах строку позики відповідно до якого сума позики 6000,00 грн, сума нарахованих процентів за користування позикою 3960,01 грн, всього до сплати 9960,01 грн. Крім того, містить графік обов`язкових платежів, який передбачає кількість днів у розрахунковому періоді 30 з 28 липня 2022 року по 27 серпня 20222 року, сума позики за договором 6000,00 грн, проценти за користування позикою 3960,00 грн, реальну річну процентну ставку 47541% та загальну вартість позики 9960,00 грн.

Згідно з листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 20 серпня 2024 року вих. №2782_40 01 липня 2022 року об 11:20:28 здійснено платіж на суму 6000,00 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 153714735 із призначенням платежу «зарахування 6000 грн на карту НОМЕР_2 ».

07 грудня 2022 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №07-12/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ТОВ «Маніфою») (ціна договору) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги до боржників за кредитним договорами (портфель заборгованості).

Відповідно до п. 1.4 договору права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним договором, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

Платіжною інструкцією № 69246 від 07 грудня 2022 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» здійснило повну оплату на рахунок ТОВ «Маніфою» згідно договору факторингу № 07-12/2022 від 07 грудня 2022 року на суму 217788,61 грн.

07 грудня 2022 року сторони договору факторингу підписали та скріпили печатками акт приймання-передачі письмового та електронного реєстру боржників від 07 грудня 2022 року до договору факторингу №07-12/2022 від 07 грудня 2022 року.

Відповідно до витягу із реєстру боржників до договору факторингу №07-12/2022 від 07 грудня 2022 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права вимоги до відповідача за договором позики №4355181 від 01 липня 2022 року на суму 13610,01 грн, з яких: 6000,00 грн - сума заборгованість за основною сумою боргу, 7610,01 грн - сума заборгованості за відсотками.

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 07 грудня 2022 року має заборгованість за договором позики в загальній сумі 13610,01 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту (сумою позики) 6000,00 грн.; заборгованість за процентами 7610,01 грн.

04 жовтня 2024 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на адресу ОСОБА_1 надіслало досудову вимогу про необхідність сплатити борг за договором позики №4355181 від 01 липня 2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано жодних документів, зокрема первинних, тобто належних та допустимих доказів, на підтвердження зарахування кредитних коштів на банківський рахунок позичальника (інформації з особистого кабінету позичальника на веб-сайті первісного кредитора з реквізитами банківської платіжної картки, банківської виписки по його рахунку, підтвердження перерахування грошових коштів первісним кредитором ТОВ «Маніфою» саме на рахунок позичальника ОСОБА_1 за допомогою інших електронних платіжних систем, які здійснюють грошові перекази в мережі Інтернет, тощо).

Крім цього, вважав, що з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором, складеного первісним кредитором ТОВ «Маніфою», неможливо чітко визначити нарахування заборгованості, починаючи з моменту видачі кредиту до моменту звернення до суду з даним позовом, в т.ч. встановити, чи здійснювалось клієнтом погашення вказаної заборгованості. Тобто до позовної заяви не було додано детального розрахунку в розрізі місяців та років всіх видів нарахувань за весь період кредитування та станом на день звернення до суду з позовом.

Відтак, у зв`язку із не доведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів відповідачу з метою доведення виконання умов договору позики а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та відсотками.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Установлено, що кредитний договір між сторонами був укладений в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі №212/10457/21 вказував на те, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним такого договору.

Верховний Суд у постанові від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 дійшов висновку, що без введення позичальником відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання товариством персональних даних від позивача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, які стосуються підписання кредитного договору.

Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України установлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, як безумовно слідує із матеріалів цієї справи, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за кредитним договором, тоді як ОСОБА_1 прийняла умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним цифровим підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.

Тому висновки суду в цій частині є обґрунтованими і такими, що відповідають матеріалам справи.

Однак щодо твердження місцевого суду про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів, що позбавляє суд можливості прийти до беззаперечного висновку щодо наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором, то апеляційний суд зазначає наступне.

Підписуючи договір позики №4355181 від 01 липня 2022 року та додаткову угоду №1 до нього від 28 липня 2022 року, відповідач була проінформована і погодилася з усіма його істотними умовами. Такі договори ніким не оспорювалися та недійсними не визнавалися.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20 дійшов висновку, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Як зазначалося, судом встановлено, що відповідно до п. 2.5 договору позики позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства.

Згідно листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 20 серпня 2024 року вих. №2782_40 відповідно до укладеного договору на переказ коштів ФК-П-20/05-05 від 08 липня 2020 року з ТОВ «Маніфою» 01 липня 2022 року об 11:20:28 здійснено платіж на суму 6000,00 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 153714735 із призначенням платежу «зарахування 6000 грн на карту НОМЕР_2 ». Такі дата і сума коштів відповідають укладеному ОСОБА_1 договору позики. Зрештою факт отримання кредитних коштів відповідачем не заперечувався, ба більше із наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що відповідачем здійснювалася часткова сплата кредиту.

Тому суд першої інстанції дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту отримання відповідачем коштів у сумі 6000,00 грн за договором позики.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем доведено підписання відповідачем договору із використанням одноразового ідентифікатора 01 липня 2022 року договору позики, який містить умови кредиту, процентні ставки, а також доведено отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 6000,00 грн на банківську картку.

Щодо суми заборгованості та розрахунків заборгованості за вищевказаним кредитним договором, то апеляційний суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути на свою користь 13610,01 грн заборгованості за договором позики №4355181 від 01 липня 2022 року, з яких: 6000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 7610,01 грн заборгованість за процентами.

Як встановлено судом, у порушення умов вказаного договору відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту у розмірах та на умовах, визначених укладеним правочином, презумпція правомірності якого не спростована, тому апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за основною суму боргу в розмірі 6000,00 грн. Дана сума заборгованості встановлена судом на підставі наданих доказів. Відповідач жодних заперечень щодо правильності наведеного розрахунку не надала як і власного контррозрахунку.

Однак колегія суддів не погоджується з розрахунком заборгованості в частині нарахованих відсотків за користування кредитом.

За договором позики №4355181 від 01 липня 2022 року відповідачу надавався кредит строком на 26 днів з 01 до 27 липня 2022 року зі сплатою відсотків.

Пунктом 2.4. договору визначено, що акційна процентна ставка є фіксованою 1,87% на день та застосовується у разі наявності акційних пропозицій та умови дотримання позичальником умов оплати заборгованості, а базова процентна ставка є фіксованою 2,2% на день та застосовується у разі недотримання позичальником умов оплати процентів за акційною процентною ставкою та, зокрема серед іншого, у разі продовження строку позики. При цьому за п.п. 3.3. договору позичальнику надано право сплатити проценти за користування позикою, нараховані за акційною процентною ставкою, у межах 3-денного строку після спливу строку позики та передбачені наслідки у разі недотримання цієї умови, які застосовуються шляхом нарахування процентів за користування позикою за кожен день строку позики за базовою процентною ставкою на 4-ий день після спливу строку позики.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що відповідачем 28 липня 2022 року сплачено 3049,20 грн, що зараховані по погашення відсотків за користування кредитом. Таким чином, відсутні підстави для перерахунку відсотків за базовою процентною ставкою відповідно до п.3.3 договору позики.

Надалі, сторонами договору укладено додаткову угоду №1 від 28 липня 2022 року до договору, якою продовжили строк позики до 27 серпня 2022 року та узгодили сплату відсотків на рівні базової процентної ставки у 2,2%.

Таким чином, ТОВ «Маніфою» мало право нараховувати проценти за договором лише з 01 липня по 27 серпня 2022 року.

У додатку №1 до договору позики від 01 липня 2022 року, який є невід`ємною частиною договору, зазначено, що загальна вартість кредиту 8917,20 грн, з яких: 6000,00 грн сума позики, 2917,20 грн проценти за користування позикою, що розраховані за акційною процентною ставкою.

Крім того, у додатку №1 до додаткової угоди №1 до договору позики визначено, що загальна вартість кредиту 9960,00 грн, з яких: 6000,00 грн залишок заборгованості за сумою позики, 3960,00 грн проценти за користування позикою.

Позивач згідно наданого ним розрахунку станом на 07 грудня 2022 року за період з 01 липня до 22 жовтня 2022 року просив стягнути 7610,01 грн заборгованості за відсотками, тобто у розмірі, який був йому відступлений ТОВ «Маніфою».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України».

Указаних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, з огляду на погоджені сторонами умови кредитного договору, відсутні підстави для нарахування процентів з 28 серпня 2022 року, тобто за межами строку кредитування, а їх нарахування позивачем є неправомірним.

Оскільки позика надавалася відповідачу за договором строком з 01 липня 2022 року до 27 серпня 2022 року, а його сторони узгодили розмір нарахованих відсотків за цей період, зокрема з розрахунку акційної процентної ставки за період з 01 липня по 27 липня 2022 року (відсутні підстави для її перерахунку за п.п. 3.3 договору позики) та з розрахунку базової процентної ставки за період з 28 липня по 27 серпня 2022 року у загальному розмірі 6877,20 грн, а також враховуючи на часткове виконання зобов`язань за договором внесення відповідачем на погашення заборгованості 5999,20 грн (3049,20 грн 28 липня 2022 року та 2950,00 грн 16 жовтня 2022 року), апеляційний суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача процентів в розмірі 878,00 грн (6877,20 грн (розмір узгоджених сторонами відсотків) 5999,20 грн (сума погашених відповідачем відсотків) = 878,00 грн).

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно заочне рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» 6878,00 грн заборгованості за договором позики, з яких: 6000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 878,00 грн заборгованість за відсотками.

Частиною 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Зважаючи, що апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та частково задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на часткове задоволення вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених вимог (50,54%) 1224,28 грн судового збору за подання позовної заяви, а також 1836,42 грн судового збору за подання позивачем апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» Панасюк Христина Миколаївни задовольнити частково.

Заочне рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 23 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за договором позики № 4355181 від 01 липня 2022 року в розмірі 6878,00 грн, з яких: 6000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 878,00 грн - заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 1224,28 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 1836,42 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді: М. В. Матківська

Т. М. Шемета