Справа № 641/154/22
№ провадження 2/646/327/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді - Клімової С.В.,

за участю секретаря Герко Є.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення сум по сплаті комунальних послуг та утримання майна в порядку регресу, понесених збитків,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення сум по сплаті комунальних послуг та утримання майна в порядку регресу, понесених збитків. Мотивуючі свої позовні вимоги тим, що позивачці 18.06.1999 року за договором дарування ОСОБА_6 подарував частку квартири АДРЕСА_1 . 15.06.2021 року позивачка придбала ще одну частку вказаної квартири у ОСОБА_7 , а саме частину. На теперішній час частини вказаної квартири належить відповідачці по справі ОСОБА_4 , яку остання успадкувала у 1999 році після смерті своєї бабусі.

На момент вступу у спадщину, відповідачка була неповнолітньою та не сплачувала жодних комунальних послуг. На даний час, відповідачка витрат щодо утримання квартири та по сплаті комунальних послуг не несе. Позивачка весь час одна сплачувала всі комунальні послуги, робила ремонт в квартирі. На контакт з приводу сплати за комунальні послуги, утримання будинку та прибудинкової території відповідач не йде, усі витрати позивач вимушена нести сама. Позивач вказує, що загальна сума сплачених одноосібно мною коштів за комунальні послуги та утримання майна за період з 01.01.2002 року по 01.11.2021 року склала 49 548, 00 грн. Крім того позивачка за власний кошт робила ремонт в квартирі тому вважає, що з відповідачки також має бути стягнуто 20 000,00 грн за ремонтні роботи.

Також позивачка просить суд стягнути з відповідачки всі судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 992,40 грн та витрат на професійну правову допомогу у сумі 11 300,00 грн.

Справа з 28.01.2022 року перебувала в провадженні судді Теслікової І.І..

На підставі розпорядження керівника апарату Червонозаводського районного суду м. Харкова № 02-13/31 від 10.02.23 відповідно до п.п. 2.3.50 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 641/154/22.

Відповідно до протоколу головуючим суддею визначено суддю Клімову С.В..

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.02.2023 року справу прийнято до розгляду та призначено до судового засідання за правилами спрощеного позовного провадження.

31.03.2023 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_4 , адвоката Нелюби С.А. надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що упозовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2002 по 01.11.2021 у сумі 49 548,00 грн. Вважають, що слід відмовити в задоволенні частини позовних вимог у зв`язку із пропуском позивачем трирічного строку позовної давності звернення до суду із позовом з огляду на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України. Як передбачено частиною 1 статті 260 Цивільного кодексу України, для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог частин 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як передбачено положеннями частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до вимог частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 Цивільного кодексу України). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020. Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" № 1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 року до 30.04.2023 року на всій території України.

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у первинній редакції).Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2017 року № 633, чинної з 30 серпня 2017 року). Отже, Позивач не пізніше 21 числа кожного місяця періоду, за який вона просить суд стягнути із Відповідача заборгованість, повинна була дізнатися про т.з. порушення свого права. Враховуючи вищевказані законодавчі приписи та зважаючи на те, що Позивач звернулася до суду 12.01.2022, на нашу думку, строк позовної давності для вимог про стягнення заборгованості за період з 01.01.2002 по 11.03.2017 минув. У зв`язку із означеним, вважаємо за необхідне зробити заяву про застосування строків позовної давності.

Крім того згідно матеріалів справи за період з 12.03.2017 по 29.11.2021 позивач сплатила 2075 грн квартплати та 9800 грн. за надання послуг з опалення. Таким чином, позивач може вимагати від відповідача відшкодування 2075/4=518,75 грн за квартплату та 9800/4=2450 грн за опалення. Однак, щодо стягнення цієї суми змушені зауважити таке. Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року).Надання житлово - комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Верховний Суд неодноразово наголошував, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними (Постанова Верховного суду від 12.10.2022 у справі №312/44/20, від 14.09.2022 у справі №201/1807/21, від 11.11.20221 у справі №521/12812/18 тощо). Як вбачається із матеріалів справи, позивач проживає у вказаній квартирі самостійно, відповідач доступу до квартири немає, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення у квартиру. На підтвердження цієї тези зазначає, що у матеріалах справи міститься копія Заяви Відповідача про намір продати свою частку у спільній власності від 21.10.2021. У вказаній заяві, серед іншого, відповідач просить позивача надати дублікат ключів від квартири та вільний доступ до неї, оскільки такого доступу вона ніколи не мала. Однак, вказана заява залишилася без відповіді з боки позивача. Ураховуючи викладене, зазначає, що відповідач ніколи не користувалася житлово-комунальними послугами у вказаній квартирі не через власне небажання, а через активний супротив позивача щодо вільного доступу і розпорядження спільною квартирою. Також зауважує, що позивач жодного разу не зверталася до відповідача стосовно спільної пропорційної оплати витрат на житлово-комунальні послуги (доказів зворотнього матеріали справи не містять). Таким чином, вважає, що в цій частині у задоволенні позову також має бути відмовлено. Про стягнення витрат, понесених позивачем на поліпшення житлового приміщення.

У позовній заяві зазначена вимога позивача про стягнення означених витрат у розмірі 20 000 грн.

В матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження доводів позивача про понесення вищевказаних витрат, а тому позов і в цій частині, на думку відповідача, не підлягає задоволенню.

Про стягнення збитків у вигляді витрат з оплати юридичних послуг. Позивач заявляє означену вимогу та просить стягнути на його користь 11 300 грн. Не погоджується з цією вимогою відповідач зазначає, що позивач називає збитками витрати на "професійну юридичну допомогу". Отже, мова фактично йде про судові витрати. Однак, судові витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до ціни позову і не можуть стягуватись як збитки (пункту 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16). Зазначає, що відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Відповідно до частини 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини 8 статті 139 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до частини 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається із вищенаведеного, Законодавець встановив відмінний від зазначеного у позовній заяві порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Водночас, такі витрати можуть бути відшкодовані виключно, якщо професійну правничу допомогу надано адвокатом. Проте, із наданих Позивачем доказів вбачається, що позовна заява підготовлена не адвокатом. Таким чином, означені витрати позивача відшкодуванню не підлягають. Про стягнення судових витрат на користь відповідача зауважує, що докази понесених або таких, що мають бути понесені судових витрат будуть надані Відповідачем протягом 5 днів з дня ухвалення рішення у справі. Орієнтовний розмір таких витрат складає 15 000 грн.

21.06.2023 року від представника позивача Пелих Л.Д. до суду надійшло клопотання про поновлення строку позовної давності з якого вбачається, що як відомо зі слів позивачки то перший раз вона зустрілася із відповідачкою десь в кінці жовтня на початку листопада 2021р. за адресою: АДРЕСА_2 , після того відповідачка ні разу не приходила. Відповідачка не повідомила свою адресу проживання та засоби зв`язку на прохання позивачки. Відповідачка повідомила, що вона є власником частки квартири у порядку спадкування, після смерті бабусі (підтверджуючих документів про право власності не надала) та бажає продати частку квартири.

При зустрічі, позивачка повідомила відповідачку, що для вирішення питання про продаж квартири необхідний звіт з незалежної оцінки майна, документи підтверджуючі право власності на квартири. Після того можливо розглядати питання про продаж квартири.

Позивачка вказує, що 2002 року сплачує комунальні послуги (опалення) та квартплату за неї. Якби не сплачувала комунальні послуги, квартплату то власники квартири несли відповідальність відповідно до діючого законодавства (нарахування пені, індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми. Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна). Зробила ремонт в квартирі, будинок 57 року будівництва.

Позивачка зазначила відповідачці, про необхідність компенсувати комунальні послуги, а саме опалення, квартплату та витрати на ремонт квартири. Відповідачка зазначила, що дані витрати не буде компенсувати.

До отримання заяви від 21.10.2021 року про намір продати свою частку у спільній власності від відповідача, позивачка не знала адресу відповідача та засоби зв`язку відповідача. Заява від 21.10.2021 року про намір продати свою частку у спільній власності була отримана 22.11.2021року. В заяві від 21.10.2021 року про намір продати свою частку у спільній власності зазначено: «Я ОСОБА_4 , повідомляю Вас, що маю намір продати належну мені частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ».

Відповідно позивачка не могла раніше подати до суду позовну заяву у порядку регресу про стягнення із відповідача суми сплачених за опалення квартири та за утримання будинку та прибудинкової території, бо тільки 22.11.2021 року дізналася про адресу проживання відповідача та засоби її зв`язку. Відповідачка не зареєструвала право власності на квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідачка надала 30.03.2023 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова по цивільній справі №646/1225/23 (позовна заява про усунення перешкод у користування майном) свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.11.1997 року.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину" «Закон України від 30.03.2020 року № 540- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №645/545/17, у цій справі касаційним судом було акцентовано увагу на тому, що вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.

Постанова Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №909/1165/19, у пункті 6.20. вказаної постанови судді Верховного Суду зазначили, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу По суті заявлених вимог.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 23.8. постанови від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-й зазначила, що закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини, пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Проте з точки зору доказування поважності причини пропуску позовної давності все однозначно - саме на позивача покладено обов`язок Доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин /п. 62. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17).

Вирішуючи питання про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, суд зобов`язаний враховувати, що поважними визнаються лише такі причини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, тобто, які об`єктивно та істотно перешкоджали б зверненню до суду та не залежали від волевиявлення особи.

Поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред 'явлення позову неможливим або утрудненим.

Представником позивача в порядку ст. 49 ЦПК України 21.06.2023 року до суду подано заяву в якій вказно, що за несплату за користування житлово-комунальними послугами до боржників може застосовуватись відповідальність у формі: стягнення пені, припинення надання комунальних послуг, виселення з житла та звернення стягнення на нерухомість відповідні до норм законодавства.

Відповідно до статті 26 Закону «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100% загальної суми боргу.

Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з чим, позивач ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_4 в порядку регресу суму сплачених грошових коштів за комунальні послуги, а саме за послуги з теплопостачання за період з 01.01.2002 р. по 30.06.2023 р. у розмірі 16 254,50 грн, суму сплачених грошових коштів за послуги з утримання будинку і прибудинкової території (квартплата) за період з 01.01.2002 р. по 30.06.2023 р. у розмірі 3 257,38 грн, індекс інфляції за весь час прострочення (01.01.2002 р. по 30.06.2023 р.) у розмірі 6 031,07 грн, три процента річних від простроченої суми за період 01.01.2002 р. по 30.06.2023 р. у розмірі 1 207, 08 грн, витрати, понесені на поліпшення житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 25 000,00 грн. Витрати на правову допомогу у розмірі 11 300,00 грн та судовий збір.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила суд їх задовольнити надавши пояснення аналогічні позову.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову не визнав, підтримав відзив на позовну заяву, надавши пояснення аналогічні відзиву.

З`ясувавши думку сторін, дослідивши письмові докази судом встановлено наступне.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

З договору дарування серія АВА № 559225 від 18.06.1999 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Беседа Т.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 4 -3353 вбачається, що ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3 частку квартири АДРЕСА_1 .

З договору купівлі-продажу частини квартири серія ВАК № 234690 від 15.05.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2529 вбачається, що ОСОБА_7 продала ОСОБА_3 частку квартири АДРЕСА_1 . Що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 782105 від 15.06.2003 року.

З заяви про намір продати свою частку у спільній власності від 21.10.2021 року вбачається, що ОСОБА_4 повідомила ОСОБА_3 як співвласника про намір продати належну їй частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за 91 500, 00 гривень.

З наданих квитанцій за період з 01.01.2002 року по 31.12.2023 вбачається, що ОСОБА_3 було сплачено витрати за комунальні послуги, а саме електропостачання, теплопостачання, холодна вода, каналізація, газ, доставка газу, вивіз сміття, інтернет, квартплата на загальну суму 143 470,19 гривень.

З наданих фотознімків вбачається, що в квартирі зроблений косметичний ремонт.

З копії свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого Державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори від 14.11.1997 року серія НВ 0353190, зареєстрованого в реєстрі за № 8-4695 вбачається, що спадкоємцями майна ОСОБА_8 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є на частину її чоловік ОСОБА_6 та на частину в рівних частинах кожний її неповнолітні онучки: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_1 .

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції від 03.09.2010 року вбачається, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прізвище після реєстрації шлюбу « ОСОБА_11 ».

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.05.2023 року підтверджується, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном були задоволені. Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні права власності, користуванні і розпорядженні частини квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення її у цю квартиру. Рішення набрало законної сили 12.06.2023 року.

Згідно зі cт. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Зі змісту даної норми слідує, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Витрати, пов`язані з утриманням майна, до яких входить і сплата вартості комунальних послуг, повинні нести всі співвласники майна, незалежно від того, чи проживають вони у квартирі.

Разом з тим, правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Крім того, статтею 20 Закону визначено, що споживачем комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

При цьому, ст. 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

У постанові КЦС ВС від 23.11.2022 у справі № 761/43664/18 вказано, що частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

За приписами ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач надала квитанції по сплаті за житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 та фотознімки квартири, однак не надала доказів того, що відповідач користувалася житлово-комунальними послугами в належній сторонам квартирі. Крім того як вбачається з рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від відповідачка ОСОБА_4 до 12.06.2023 року взагалі не мала доступу до спірної квартири.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачка не проживала в квартирі у зазначений період, доказів на спростування цього судом не отримано, вона не користується вищезазначеними житлово-комунальними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється позивачем відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, яка проживає у квартирі та користується ними.

Тобто, в даному випадку використання послуг теплопостачання та послуг з утримання будинку та прибудинкової території мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки індексу інфляції та 3 % річних, суд зазначає, що дані вимоги є похідними та у зв`язку з тим, що суд не знайшов підстав для задоволення позову в частині стягнення суми сплачених грошових коштів за комунальні послуги то дані вимоги також задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідачки витрат понесених на поліпшення житлового приміщення у розмірі 25 000,00 грн суд вказує, що дана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача та зазначені останньою обставини, в розпорядження суду не надано, матеріали цивільної справи таких доказів не містять, а свої висновки суд не може ґрунтувати на припущеннях та усних поясненнях представника.

Що стосується заявлених клопотань щодо позовної давності, суд зазначає наступне.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України). (б) опосередковано (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18)).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за даними вимогами починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що «сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».

Враховуючи викладене вище, суд не вбачає підстав для поновлення та застосування строків позовної давності, оскільки прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Що стосується судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що у позові відмовлено в повному обсязі судові витрати не підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст. ст. 12, 13, 19, 81, 137, 141, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 360, 526, 530, 544 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення сум по сплаті комунальних послуг та утримання майна в порядку регресу, понесених збитків відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після складання повного судового рішення відповідно до ст.268 ЦПК України в цей же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається на офіційному порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки http://cz.hr.court.gov.ua

Повний текст рішення складено 21.04.2025 року.

Суддя С.В. Клімова