ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1910/25 Справа № 206/3333/23 Суддя у 1-й інстанції - Прінь І. П. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію (суддя першої інстанції Прінь І.П.),

В С Т А Н О В И В:

24.07.2023 року АТ «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 83949,77 грн. В обґрунтування позову вказують на те, що 05.03.2018 АТ «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» було подано до Самарського районного суду м.Дніпропетровська заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію. 22.03.2018 було видано судовий наказ № 206/1234/2018, за яким було стягнуто з ОСОБА_1 88 712,03 грн., з яких 73 254,08 грн.- заборгованість за спожиту електричну енергію,12 725,78 грн.- інфляційне збільшення боргу, 2732,17 грн.- 3% річних та 176,20 грн. судовий збір.08.02.2023р. відповідач подав заяву про скасування судового наказу. Ухвалою Самарського районного суду від10.02.2023 р. була постановлена ухвала про скасування судового наказу №206/1234/2018 від 22.03.2018р.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

На вказане заочне рішення суду відповідачем була подана апеляційна скарга, в якій він зазначає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального оправа.

Мотивує скаргу тим, що відповідачем не отримував ніяких документів з суду, ані позовної заяви, ані судових повісток.

Наголошує на тому, що відповідачем ніяких платежів у добровільному порядку не здійснювалося, жодної оплати з 01.09.2016 року по 01.12.2020 року не відбувалось.

Зазначає, що сума у розмірі 2073,43 грн., яка була сплачена у червні 2019 року, була стягнута з нього у примусовому порядку відповідно до виконавчого провадження.

Також зазначає, що 16.12.2020 року відповідачем судовий збір у розмірі 176,20 грн. не сплачувався.

ОСОБА_1 просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, однак колегія суддів його не приймає до уваги, оскільки його подано поза межами встановленого строку для подання відзиву.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить 83949,77 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3028х30=90840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено що відповідно до довідки з Єдиного державного демографічного реєстру №157162 від 25.07.2023р. місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в будинку АДРЕСА_1 з 12.10.2009 року по теперішній час.

11.10.2007 між Позивачем та Відповідачем було укладено договір користування електроенергією №7225056, (далі Договір). У п.9.1 п. 9 договору вказано, що цей договір укладається на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або його доповнення.

Жодних заяв чи звернень від відповідача щодо припинення дії договору позивачем отримано не було.

Відповідач ОСОБА_1 , своїх обов`язків по сплаті за використану електричну енергію не виконував. Оплати за використану електричну енергію не проводив, остання оплата відповідно до особового рахунку була у червні 2019 року в результаті чого за адресою: АДРЕСА_1 ,за період з 11.04.2016 по 11.12.2017, виникла заборгованість в сумі 61 372,32 грн ( а.с. 7)

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, таким чином відповідачу нараховано 17 049,43 грн. інфляційне збільшення боргу, та 3% річних в сумі 5 528,02 грн., а всього 83 949,43 грн.( а.с.12 зв).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання зі сплати комунальних послуг не виконав, у позивача виникло право вимагати стягнення заборгованості у примусовому порядку і це відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Також цивільні права можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, в тому числі з актів органів державної влади.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачанні електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів регулюються Законом України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 №2019-VIII, «Правилами роздрібного ринку електричної енергії», затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 та іншими законодавчими актами.

Норми Закону України «Про ринок електричної енергії», Правил користування електричною енергією для населення та Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі за текстом - Правила) є обов`язковими для виконання всіма побутовими споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії між споживачем та енергопостачальною організацією.

Згідно з п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою КМУ № 1357 від 26.07.1999, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричної енергії між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електроенергією.

Відповідно до п.п. 19, 21 вказаних Правил користування електричною енергією, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Іншими словами, кількість спожитої енергії має щомісяця визначатися самостійно відповідачем за фактичними, показаннями приладу обліку електроенергії.

Відповідно до п. 20 Правил користування електричною енергією для населення, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Пунктом 48 Правил визначено, що споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію.

Згідно з п. п. 2) п. 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 (далі по тексту - ПРРЕЕ), споживач електроенергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

У відповідності до п. 4.10 ПРРЕЕ, побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу.

Згідно із п. 4.12 ПРРЕЕ, плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується, зокрема, протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем або в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Згідно п. 4.19 ПРРЕЕ, розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який, як правило, становить календарний місяць відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції під час укладення відповідного договору).

Відповідно до п. п. 1, 2, 8 п. 5.2.1 ПРРЕЕ, електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів, а також звернутися до оператора системи розподілу стосовно відключення (обмеження) електропостачання на об`єкт споживача у випадках, визначених цими Правилами, крім випадків постачання вразливих споживачів, визначених Кабінетом Міністрів України, та має право на застосування санкцій за несвоєчасну оплату спожитої електричної енергії відповідно до вимог законодавства.

Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.

Статтею 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2007 між позивачем та відповідачем було укладено договір користування електроенергією №7225056, (далі Договір). У п.9.1 п. 9 договору вказано, що цей договір укладається на три роки, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або його доповнення.

Жодних заяв чи звернень від відповідача щодо припинення дії договору позивачем отримано не було.

Відповідач ОСОБА_1 , своїх обов`язків по сплаті за використану електричну енергію не виконував. Оплати за використану електричну енергію не проводив, остання оплата відповідно до особового рахунку була у червні 2019 року в результаті чого за адресою: АДРЕСА_1 ,за період з 11.04.2016 по 11.12.2017, виникла заборгованість в сумі 61 372,32 грн. ( а.с. 7).

Також відповідачу було нараховано 17 049,43 грн. інфляційне збільшення боргу, та 3% річних в сумі 5 528,02 грн., а всього 83 949,43 грн.

Вказана заборгованість позивачем доведена у повному обсязі, та належними доказами відповідачем не спростована,а тому апеляційний суд вважає, що у даному випадку Товариство довело своє право на стягнення з відповідача заборгованості за спожити електроенергію, проте слід зазначити наступне.

Звертаючись з даним позовом, позивач наголошував на тому, що відповідачем вносились платежі у 2019 році та у 2020 році, а тому має місце переривання позовної давності, однак колегія суддів ставить критичної до даних обставин.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем до апеляційної скарги було надано лист № 54284 від 18.11.2024 року Самарського відділу ДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), з якого вбачається, що з 24.09.2019 року у відділу на виконанні перебуває виконавче провадження № 59946212 з примусового виконання судового наказу № 206/1234/18 виданого 03.05.2018 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» заборгованості за спожиту енергію в розмірі 86638,60 грн.

Крім того у даному листі вказано, що з грудня 2020 року на депозитний рахунок відділу почали поступати кошти заробітної плати боржника та вказано, що на користь стягувача було перераховано кошти, які були утримані із заробітної плати боржника, а саме:

кошти у розмірі 4778.34 грн. від 09.12.2020 року.

кошти у розмірі 1669,13 грн. від 05.01.2021 року

кошти у розмірі 1669.13 грн. від 08.02.2021 року

кошти у розмірі 834,57 грн. від 09.03.2021 року

кошти у розмірі 2274,62 грн. від 08.04.2021 року

кошти у розмірі 1680,44 від 18.05.2021 року

кошти розмірі 1680,44 від 08.06.2021 року

кошти у розмірі 1618,86 грн. від 20.07.2021 року

кошти у розмірі 889,63 грн. від 16.08.2021 року

кошти у розмірі 1695,60 грн. від 15.09.2021 року

кошти у розмірі 1697.34 грн. віт 05.11.2021 року

кошти у розмірі 1097.34 грн. від 15.11.2021 року

кошти у розмірі 5365,12 грн. від 19.05.2023 року

кошти у розмірі 2587,11 грн. від 08.06.2023 року (які надійти 07.05.2023 року).

Загальна сума стягнута у примусовому порядку, на підставі виконавчого провадження № 59946212 становить 30137,67 грн.

Також зазначено, що 19.05.2023 року було закінчено виконавче провадження на підставі ухвали суду від 10.02.2023 року у справі № 206/1234/18.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» Грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі, небанківському надавачу платіжних послуг) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця.

Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі», в якості переривання строку позовної давності додало копію рахунку, з якого вбачається, що за адресою відповідача було внесено 16.12.2020 року 3 платежі, на які посилається позивач, як на підставу переривання строку позовної давності, а саме 2732,17 грн., 1869,97 грн., та 176,20 грн., загалом на суму 4778,34 грн. (а.с.14).

Апеляційний суд наголошує на тому, що дана сума співпадає із сумою стягнутою з відповідача у примусовому порядку на 09.12.2020 року на підставі виконавчого провадження №59946212, а отже колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку відсутній факт добровільного внесення суми заборгованості відповідачем, оскільки з надано розрахунку неможливо встановити, що саме ним було зроблено цей платіж, а отже апеляційний суд вважає, що у даному випадку позивачем пропущено строку звернення із даним позовом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Застосування позовної давності має забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від задавнених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (рішення ЄСПЛ STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM № 22083/93, № 22095/93, § 51, від 22 жовтня 1996 року).

Встановивши, що з відповідача у примусовому порядку на підставі виконавчого провадження №59946212 стягувалась сума заборгованості за судовим наказом № 206/1234/18 виданого 03.05.2018 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська суду апеляційний суд, дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності при зверненні з даним позовом у 2023 році, оскільки як встановлено матеріалами справи та не спростовано позивачем, відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку не сплачував суму заборгованості ані у 2019 році а ні у 2020 році, а отже відсутні підстави вважати, що останнім було перервано строк позовної давності, шляхом добровільної сплати наявної заборгованості, а отже у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Колегія суддів зазначає, хоча окремої заяви відповідачем про застосування строку позовної давності не подано, проте викладені в апеляційній скарзі доводи зводяться до такого пропуску із зазначенням відповідачем підстав для скасування рішення саме з цієї причини.

З огляду на приписи частини першої статті 265 ЦК України, а також відсутність відповідного клопотання позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності з наведенням обґрунтованих підстав вважати причини такого пропуску поважними, з урахуванням доводів відповідача щодо пропуску Товариством. позовної давності при зверненні до суду з позовом у справі, що переглядається, колегія суддів вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позову, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17).

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 359/4206/19).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що у даній справі Товариство належними доказами довело наявну у ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електроенергію, однак колегія суддів дослідивши матеріали справи, встановила, що позивачем подано дану позовну заяву з пропуску строку позовної давності та дійшла висновку про відмови у задоволенні позову, саме з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд даної справи не знайшли свого підтвердження, оскільки судові повістки які були направленні на адресу відповідача, було повернуто за зворотною адресою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у розумінні ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2024 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «ДТЕК ДНІПРОВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4026,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська