Справа № 369/2784/25
Провадження № 2/369/5855/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(про забезпечення позову)

17.04.2025 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєва І.О., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щиглова Євгенія Олександровича про забезпечення позову у цивільній справі №369/2784/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Щиглов Євгеній Олександрович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

З метою забезпечення позову разом з позовною заявою представником позивача було подано заяву про забезпечення позовних вимог.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається на те, що 14 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

Підставою для витребування майна стало незаконність вибуття вказаної квартири набутої позивачем спільно із ОСОБА_3 перебуваючи у шлюбі.

Зокрема постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року у справі №367/3003/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання договору, що укладений без згоди другого подружжя, недійним, визнання права власності на визначені частки у спільній сумісній власності подружжя встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період шлюбу та відповідачем ОСОБА_3 не спростовано презумпції спільної сумісної власності майна, позивач не надавала своєї згоди на відчуження квартири, застосувавши норми сімейного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на спірну квартиру поширюється режим спільного сумісного майна подружжя.

У вказаній постанові суд посилався на висновки Верховного Суду, зокрема в постанові від 04 жовтня 2023 року у справі №953/20040/19, згідно якої, у разі відчуження одним з подружжя майна, набутого під час шлюбу, без згоди іншого з подружжя, ефективним способом захисту порушеного права є вимога витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ майна подружжя.

У свою чергу, за наслідком отримання рішення суду про задоволення позову у повному обсязі, таке рішення буде підставою для державної реєстрації права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , що відновить позивачу право вільного володіння, користування та розпорядження його частиною квартири.

Проте, якщо у процесі судового розгляду справи зміниться власник зазначеної квартири, то у такому разі позивач не зможе зареєструвати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, змушений буде звернутися з аналогічним позовом до нового власника.

Так, представник позивача вказує, що накладення арешту на спірну квартиру надасть позивачу, можливість для зупинення подальшого незаконного відчуження майна відповідачем на користь третіх осіб, та, у разі задоволення позову, можливість виконати рішення суду шляхом реєстрації права власності на свою частину квартири.

На підставі викладеного, представник позивача просить суд накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме: на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 кв. м., реєстраційний номер нерухомого майна 24.

За правилами ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали цивільної справи суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільно-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Таким чином, невжиття заходу забезпечення позову може призвести до відчуження спірної житлової квартири будь-яким способом, не забороненим законом, що у разі задоволення позову призведе до нових спорів між особами, за якими буде зареєстровано право власності на спірну житлову квартиру, та позивачем, а також можливим порушенням їх прав як законних набувачів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №520/5745/18.

З поданої заяви про забезпечення позову та доданих до неї документів вбачається, що у разі прийняття рішення на користь позивача за позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, можуть виникнути труднощі у подальшому при виконанні такого рішення.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 413112129 від 13 лютого 2025 року майно, реєстраційний номер № 24, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та предметом позовних вимог, оскільки, застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому, можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки, матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачам, а також, в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Дослідивши письмові матеріали справи, та враховуючи, що вид забезпечення позову, вказаний у заяві позивача, а саме: накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 квадратних метрів, житловою 15 квадратних метрів, реєстраційний номер нерухомого майна 24, що належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 є співмірним із заявленими позовними вимогами, суддя вважає за доцільне вжити захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищезазначене спірне майно.

Керуючись статтями 149, 150, 153, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щиглова Євгенія Олександровича про забезпечення позову у цивільній справі №369/2784/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити.

В порядку забезпечення позову накласти арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 квадратних метрів, житловою 15 квадратних метрів, реєстраційний номер нерухомого майна 24, що належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала про забезпечення позову набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Інна ФІНАГЕЄВА