Справа № 302/315/25
Номер рядка звіту 61
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Готри В. Ю., за участю секретаря судового засідання Царь О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Керита Мар`яна Василівна, до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

у с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатка Керита М. В., звернувся до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , який постійно проживав у АДРЕСА_1 . Його померлий батько був забудовником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується випискою з погосподарської книги Пилипецької сільської ради від 23 липня 2021 року за № 920.

Зазначав, що разом з його батьком на день смерті у зазначеному вище будинку проживали та були зареєстровані: його дружина ОСОБА_3 , він як син, невістка ОСОБА_4 та три онучки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , ніхто інший не проживав та не був зареєстрований.

Отже, після смерті батька він та його матір ОСОБА_3 прийняли спадщину до майна померлого відповідно до ст. 1268 ЦК України, що стверджується довідкою Пилипецької сільської ради від 19.04.2021 за № 479. Спадкові справи до майна померлого ОСОБА_2 не заводилися та заповітів його батько не залишав, що підтверджується відповідними витягами зі Спадкового реєстру від 17.02.2025.

Однак ІНФОРМАЦІЯ_2 померла і його матір ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка була постійною мешканкою у АДРЕСА_1 .

Разом із нею на день її смерті в цьому будинку проживали та були зареєстровані: він як її син, невістка ОСОБА_4 та три її онучки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Після смерті матері він прийняв спадщину до її майна, що стверджується довідкою Пилипецької сільської ради від 19.04.2021 № 480.

За таких обставин він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину до майна померлих своїх батьків.

Стверджував, що у лютому 2025 року він звернувся до приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину до майна померлих його батьків, проте постановою нотаріуса від 17.02.2025 у видачі таких свідоцтв йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на цей будинок та відсутність відомостей щодо реєстрації права власності на зазначене майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ці обставини і стали підставою для його звернення до суду з даним позовом.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним у порядку спадкування за законом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2025 року відкрито провадження у справі за цим позовом ОСОБА_1 у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.31, 32).

Своїм правом подати відзив на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалася.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 1 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті (а.с.43,44).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представниця адвокатка Керита М. В. не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення були повідомлені належним чином. Водночас представницею позивача ОСОБА_1 - адвокаткою Керитою М. В. подано до суду 28.03.2025 і 15.04.2025 заяви, в яких вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.38-40, 48-50).

Представник відповідача Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області Петканич В. у судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце його проведення був належним чином повідомлений, проте подав до суду 28.03.2025 та 11.04.2025 заяви, в яких зазначено, що Пилипецька сільська рада позовні вимоги ОСОБА_1 визнає і не заперечує щодо їх задоволення. Водночас просив розглянути цю справу без участі представника Пилипецької сільської ради (а.с.41, 47).

За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_1 від 17.07.2006 за актовим записом № 13 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Пилипецької сільської ради Міжгірського району закарпатської області від 13.02.2025 за актовим записом № 03 (а.с.11).

Як видно зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 20.10.1968, то батьками позивача ОСОБА_1 були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.13).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Міжгірського району від 19.04.2021 за № 479, померлий ОСОБА_2 був зареєстрований і постійно проживав у АДРЕСА_1 і на час його смерті у цьому будинку разом із ним проживали та були зареєстровані: ОСОБА_3 дружина; ОСОБА_1 син; ОСОБА_4 невістка; ОСОБА_5 онучка; ОСОБА_6 онучка; ОСОБА_7 - онучка (а.с.14).

Згідно з довідкою цього ж виконавчого комітету сільської ради від 19.04.2021 за № 480, померла ОСОБА_3 була зареєстрована і постійно проживала у АДРЕСА_1 і на день її смерті в даному будинку разом із нею проживали та були зареєстровані: ОСОБА_1 син; ОСОБА_4 невістка; ОСОБА_5 онучка; ОСОБА_6 онучка та ОСОБА_7 - онучка (а.с.15).

Як убачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 80136240, наданої 17.02.2025 приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі є відсутня інформація щодо померлого ОСОБА_2 (а.с.16).

Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 80136244, наданої 17.02.2025 приватним нотаріусом Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі інформація щодо щодо заповітів і спадкових договорів щодо померлого ОСОБА_2 є відсутньою (а.с.17).

Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу в Закарпатській області Дунаєвим Ю. М. за вих. № 39/02-31 від 17.02.2025 у видачі позивачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 відмовлено у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів на житловий будинок з господарськими будівлями у АДРЕСА_1 , а також через відсутність інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо нерухомого майна (а.с.18).

Із виписки з погосподарської книги, виданої виконкомом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 23.07.2021 за № 920 видно, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 згідно з погосподарської книги № 2 був власником та забудовником житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1342 га в урочищі «Біля хати», свідоцтво на право власності на даний житловий будинок сільською радою не видавалося (а.с.19).

Як слідує з довідки КП «Міжгірське БТІ» за № 81 від 05.12.2024, то станом на 31.12.2012 року право власності на будинок АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с.20).

Відповідно до технічного паспорту від 23.07.2021 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то цей будинок має загальну площу 87, 2 кв. м (а.с.21-24).

Як видно зі звіту про оцінку майна № 24-2708-1, а саме житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 87,2 кв. м, то станом на дату формування довідки 27.08.2024 його вартість становить 195 682,00 гривні (а.с.25).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту.

Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).

Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачем, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця - адвокатеса Керита Мар?яна Василівна, до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 16 квітня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації і проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області, місце знаходження: с. Пилипець, 75 Хустського району Закарпатської області, ідентифікаційний коду в ЄРДПОУ 04350843.

Суддя В. Ю. Готра