Дата документу 25.04.2025 Справа № 334/3394/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3394/24 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/68/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Онищенка Е.А.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2024 року у справі за позовом Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої суми державної соціальної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року представник Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми державної соціальної допомоги.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в Департаменті соціального захисту населення Запорізької міської ради як отримувач тимчасової державної соціальної допомоги особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, з 2019 року.

Згідно довідки Пенсійного фонду України № 115 від 12.08.2019р. про наявний страховий стаж, 26.06.2023р. - дата, з якої ОСОБА_1 матиме право на пенсійну виплату.

04.02.2020 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Департаменту для отримання тимчасової допомоги.

В доданій до заяви декларації відповідачка вказала членів сім`ї: себе - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та чоловіка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У II розділі декларації, а саме, доходи членів сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, членів сім`ї, що проживають окремо (дружини, чоловіка, неповнолітніх дітей) відповідачка вказала, що отримує тимчасову допомогу, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримує пенсію, інших доходів не має. Підпис під заявою та декларацією відповідачки свідчить про попередження її про відмову в призначені або припиненні виплати державної соціальної допомоги в разі подання неповних чи недостовірних відомостей про доходи та майновий стан.

Рішенням Департаменту від 26.02.2020 року відповідачці було призначено тимчасову допомогу на півроку з 04.02.2020 по 03.08.2020 в розмірі 882,68 грн. на місяць.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року № 264 «Про деякі питання надання державної соціальної допомоги» на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, строк виплати державної соціальної допомоги, яку було призначено раніше, продовжується на період карантину та на один місяць після дати його відміни і державна соціальна допомога виплачується за повний місяць без звернення особи до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення.

Розпорядженнями від 20.07.2020, 02.09.2020, 21.09.2020, 03.11.2020, 15.12.2020, 22.02.2021 року ОСОБА_1 було продовжено строк виплати тимчасової допомоги на період карантину з 04.08.2020 по 30.04.2021 в сумі 956,68 грн. на місяць.

07.06.2021 року відповідачка знову звернулась з заявою про призначення тимчасової допомоги з одночасним поданням декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги. У ІІ розділі декларації, а саме доходи членів сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, членів сім`ї, що проживають окремо (дружини, чоловіка, неповнолітніх дітей) відповідач вказала, що отримує тимчасову допомогу, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримує пенсію, інших доходів не має.

Крім того, відповідачем було надано довідку Пенсійного фонду України про доходи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період грудень 2020 року - травень 2021 року.

На підставі поданих відповідачкою даних Департаментом зроблено розрахунок середньомісячного сукупного доходу сім`ї та проведено перерахунок розміру виплаченої державної соціальної допомоги.

Рішенням від 10.06.2021 року встановлено, що відповідачка не має права на виплату допомоги (з урахуванням доходів) у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід перевищує або дорівнює рівню прожиткового мінімуму для сім`ї.

Відповідно довідки від 14.06.2021 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку із продовженням виплат під час карантину утворилась переплата тимчасової допомоги за період з 04.08.2020 по 30.04.2021 в сумі 8 517,54 грн. (956,68 грн. * 9міс. 3 дн * (956,68/31)).

18.06.2021 року за вихідним № 03-07/3162 та 08.01.2024 року за вихідним № 04.01-06/99 відповідачці було скеровано повідомлення з пропозицією добровільно повернути надміру виплачені кошти. Станом на момент подання позовної заяви належна до повернення сума заборгованості, яка становить 8 517,54 грн., повернута не була.

Отже, позивач намагався вирішити спір з відповідачкою в досудовому порядку шляхом звернення до ОСОБА_1 , однак повідомлення повернення надмірно виплаченої суми державної соціальної допомоги залишились без реагування, нараховані кошти відповідачкою не повернуті, тому позивач був змушений звернутися до суду.

Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради надмірно отриману суму державної соціальної допомоги в розмірі 8 517,54 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2024 року у задоволенні позову Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради Доскач В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що цитування у судовому рішенні Закону України «Про психіатричну допомогу» та Постанови Кабінету Міністрів України № 1192 від 02.08.2000 року не мають відношення до спірних відносин, є технічною помилкою.

Зауважує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в матеріалах справи немає відомостей про те, що відповідачка недобросовісно набула отриману допомогу у сумі 8 517,54 грн.

Зазначає, що відповідачка була повідомлена під розпис, що в разі зміни обставин, які можуть вплинути на отримання соціальної допомоги, компенсації та пільг, вона зобов`язана повідомити про це орган соціального захисту населення. Відповідачка, будучи попередженою під розпис про необхідність повідомляти про обставини, що впливають на призначення допомоги, призначеної за рішенням від 26.02.2020 року та продовженої на період карантину, не звернулася до Департаменту в грудні 2020 року.

Вважає, що саме через недобросовісні дії відповідачки, які полягали у свідомому неповідомленні Департаменту про зростання пенсійних виплат її чоловіка, при продовженні отримання виплат в період карантину виникла надміру виплачена допомога.

Зауважує, що висновки суду першої інстанції про відсутність обов`язку отримувача доходів повідомляти орган соціального захисту про зміну розміру доходу сім`ї в період виплати допомоги є невірними, оскільки первинними для карантинних виплат є саме норми Постанови Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року № 264 і факт підтвердження чи не підтвердження права на отримання виплат за результатами перерахунку.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина 1 статті 369 ЦПК України).

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 25.04.2025 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що при виплаті відповідачці державної соціальної допомоги у період з 04.08.2020 року по 30.04.2021 року, остання діяла недобросовісно, допустила будь-які зловживання, зокрема, свідомо, навмисно не повідомила (приховала) обставини, які впливають на призначення та виплату їй такої допомоги.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 2019 року перебувала на обліку в Департаменті соціального захисту населення Запорізької міської ради як отримувач тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючий особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату у повному обсязі.

Згідно довідки Пенсійного фонду України № 115 від 12.08.2019р. про наявний страховий стаж, ОСОБА_1 матиме право на пенсійну виплату 26.06.2023р. (а.с. 7).

04.02.2020 року ОСОБА_1 повторно звернулась до Департаменту для отримання тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючий особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату (а.с. 8-9).

В доданій до заяви декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, відповідач вказала членів сім`ї: себе - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та чоловіка - ОСОБА_2 . У II розділі декларації, а саме доходи членів сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, членів сім`ї, що проживають окремо (дружини, чоловіка, неповнолітніх дітей) відповідач вказала, що отримує «пособіє», а дохід у ОСОБА_2 відсутній, не працює (а.с. 11-12).

Згідно розрахунку середньомісячного сукупного доходу сім`ї від 26.02.2020 року, заявник ОСОБА_1 , сукупний дохід сім`ї за шість місяців становить 9 063,84 грн., категорія доходу: пенсія ОСОБА_2 (інвалід, пенсіонер) - 9 063,84 грн. (а.с. 13 зворот).

Рішенням Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради від 26.02.2020 року ОСОБА_1 було призначено тимчасову допомогу на півроку з 04.02.2020 по 03.08.2020 в розмірі 882,68 грн. на місяць (а.с. 13).

Розпорядженнями від 20.07.2020, 02.09.2020, 21.09.2020, 03.11.2020, 15.12.2020, 22.02.2021 року ОСОБА_1 було продовжено строк виплати тимчасової допомоги на період карантину з 04.08.2020 по 30.04.2021 в сумі 956,68 грн. на місяць (а.с. 14, 15).

07.06.2021 року відповідач знову звернулась із заявою про призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючий особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату (а.с. 16-17).

В доданій до заяви декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, відповідач вказала членів сім`ї: себе - ОСОБА_1 та чоловіка - ОСОБА_2 .

Як вбачається з довідки про доходи, яка видана пенсіонеру ОСОБА_2 , сума пенсії за віком за період з 01.12.2020р. по 31.05.2021р. становить 22 791,78 грн., на місяць 3 798,63 грн. (а.с. 20).

Рішенням Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради від 10.06.2021 встановлено, що відповідач не має права на виплату допомоги у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід перевищує або дорівнює рівню прожиткового мінімуму для сім`ї (а.с. 21).

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради від 14.06.2021 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку із продовженням виплат під час карантину утворилась переплата тимчасової допомоги за період з 04.08.2020 року по 30.04.2021 року в сумі 8 517,54 грн. (а.с. 22).

Як вбачається з повідомлення про припинення та повернення державної соціальної допомоги від 17.06.2021 року за вихідним № 03-07/3162 від 18.06.2021 року відповідачці було запропоновано повернути надмірно виплачені кошти в сумі 8 517,54 грн. (а.с. 23).

У ІІ розділі декларації, а саме доходи членів сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, членів сім`ї, що проживають окремо (дружини, чоловіка, неповнолітніх дітей) відповідач вказала, що отримує тимчасову допомогу, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримує пенсію, інших доходів не має.

Крім того, відповідачем було надано довідку Пенсійного фонду України про доходи на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період грудень - травень 2021 року.

На підставі поданих відповідачем даних Департаментом зроблено розрахунок середньомісячного сукупного доходу сім`ї та проведено перерахунок розміру виплаченої державної соціальної допомоги.

18.06.2021 року за вихідним № 03-07/3162 та 08.01.2024 року за вихідним № 04.01-06/99 відповідачу було скеровано повідомлення з пропозицією добровільно повернути надміру виплачені кошти. Станом на момент подання позовної заяви належна до повернення сума заборгованості, яка становить 8 517,54 грн. повернута не була.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦК України, ст.ст. 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» N 2148-VIII від 03.10.2017 установлено в період з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2020 року особам, які досягли віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та не набули страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті, за умови наявності у них не менше 15 років страхового стажу, тимчасову державну соціальну допомогу непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.

Зазначена тимчасова державна соціальна допомога призначається органами соціального захисту населення і виплачується до досягнення такими особами віку, з якого вони набувають право на призначення пенсії.

Тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, призначається з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і виплачується за рахунок коштів державного бюджету.

На виконання вказаної норми, Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок № 1098, який визначає механізм призначення у період з 1 січня 2018р. по 31 грудня 2020р. тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але не набула права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті (далі - тимчасова допомога), за наявності в неї не менш як 15 років страхового стажу, та її виплати.

Пунктом 2 Порядку № 1098 встановлено, що призначення тимчасової допомоги особі проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) (крім мм. Києва та Севастополя) рад, органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань соціального захисту населення, виконавчими органами рад об`єднаних територіальних громад (далі - органи соціального захисту населення) з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу.

Тимчасова допомога перераховується особі кожні шість місяців з урахуванням змін її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу і виплачується до досягнення такою особою віку, з якого вона набуває право на пенсійну виплату.

Пунктом 3 Порядку № 1098 визначено, що під час досягнення пенсійного віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особа звертається до органів Пенсійного фонду України із заявою про видачу довідки про наявний страховий стаж.

За правилами п. 14 Порядку № 1098 розмір тимчасової допомоги визначається як різниця між прожитковим мінімумом для осіб, які втратили працездатність, і середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не може перевищувати 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою установив з 12 березня до 3 квітня 2020 рjre на усій території України карантин, який було продовжено до 22 травня 2020 р.

08 квітня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 264, якою у пп. 2 п. 1 установив, що на період карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - карантин) строк звернення за призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, продовжується на період карантину та один місяць після дати його відміни.

20 травня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» (далі - Постанова КМУ №392).

У першому пункті цієї постанови передбачено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 22 червня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

З урахуванням внесених змін у цю постанову карантин діяв до 31 липня 2020 р.

В той же час, Постановою КМУ № 392 було внесено зміни до Постанови № 264 та п.п. 2 п. 1 викладено у такій редакції: «Установити, що на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 строк звернення за призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, продовжується на період карантину та один місяць після дати його відміни».

Таким чином, Уряд, прийнявши на законодавчому рівні нормативно - правовий акт, урегулював питання продовження строків звернення за призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Виходячи із характеру та суті даного спору, вимог діючого законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що обов`язковому доказуванню під час розгляду даної справи підлягає факт відсутності рахункової помилки позивача при виплаті допомоги відповідачці та недобросовісності (зловживань) з її боку. При цьому, за змістом приведених норм матеріального закону (як загального, так і спеціального) безпідставно набута соціальна допомога може бути стягнута лише за одночасної наявності обох вказаних умов. Наявність хоча б однієї з таких умов виключає можливість застосування загального правила. На правильне застосування вказаних норм звертав увагу Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17.

Крім того, правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14), в силу чого, саме позивач повинен довести суду відсутність з його боку рахункової помилки при виплаті допомоги відповідачу та недобросовісність з її боку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивач, в порушення вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що при виплаті відповідачці тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючий особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату у повному обсязі, у період з 04.08.2020 року по 30.04.2021 року, остання діяла недобросовісно, допустила будь-які зловживання, зокрема, свідомо, навмисно не повідомила (приховала) обставини, які впливають на призначення та виплату їй такої допомоги.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачка при зверненні до Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради 04.02.2020 року в належній спосіб повідомила про склад своєї сім`ї та їх доходи за попередні шість місяців. Тимчасова державна соціальна допомога, її виплата та продовження виплати на час карантину у визначеному розмірі відповідала діючому на той час законодавству.

При цьому, суд першої інстанції правильно не вбачав в діях відповідачки при отриманні тимчасової державної соціальна допомоги жодних ознак недобросовісності, тобто що вона подала документи із неправдивими відомостями, або не подала відомості, що впливали на виплату їй допомоги, внаслідок чого їй було надміру виплачена вказана допомога.

У рішенні ЄСПЛ від 26.04.2018 року суд звертав увагу, що у випадку, коли компетентний орган приймає рішення на користь заявника та продовжує здійснювати відповідні платежі, заявник має законні підстави припускати, що отримані платежі є юридично правильними. Також ЄСПЛ підкреслював, що з урахуванням того, що сума, яку отримувала заявниця, була достатньо скромною і витрачена на задоволення основних життєвих потреб, вимога до заявниці про відшкодування суми допомоги, виплаченої помилково компетентним органом, становить надмірний індивідуальний тягар для неї і свідчить про порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також, як неодноразово зазначав ЄСПЛ (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», справі «Ґаші проти Хорватії», справі «Трґо проти Хорватії»), ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і правильного висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги про помилкове «цитування» в оскаржуваному рішенні Закону України «Про психіатричну допомогу» та Постанови Кабінету Міністрів України № 1192 від 02.08.2000 року знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, разом з тим, це не вплинуло на правильність висновків суду по суті спору, як зазначає у скарзі сам заявник, це «є технічною помилкою».

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Решта доказів та обставин, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 квітня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Е.А.Онищенко

О.З. Поляков