ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1074/24 Номер провадження 22-ц/814/1011/25Головуючий у 1-й інстанції Сініцин Е. М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Бутенко С.Б., Триголов В.М.,

секретар Ванда А.М.,

з участю представника відповідача Лукашенко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07 листопада 2024 року, постановлене суддею Сініциним Е.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

19.02.2024 ОСОБА_1 звернувся в Київський районний суд м.Полтави із указаним позовом, у якому просив стягнути з ГУ ПФУ в Полтавській області на його користь моральну шкоду в розмірі 1 533 600,00 грн. та витрати на проведення експертизи, які склали 17 206,56 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020, у справі №440/1571/20 зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 90% грошового утримання судді, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.

У листопаді 2020 року він пред`явив виконавчий документ №440/1571/20 на примусове виконання до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області, виконавче провадження за яким відкрито постановою державного виконавця від 14.12.2020. На момент пред`явлення цього позову судове рішення залишається боржником невиконаним через відсутність коштів у Державному бюджеті України.

Зазначає, що упродовж майже п`яти років він позбавлений права розпоряджатися своїми коштами на відтворення своєї життєдіяльності. Тоді як відповідач декларативно, посилаючись на норми законів та нормативно-правових актів України, якими передбачена діяльність державних органів України, безпідставно виправдовує свою бездіяльність і умисне невиконання судового рішення.

Наголошує, що саме з умисної вини Державного органу - ГУ ПФУ в Полтавській області, упродовж тривалого часу він позбавлений права на отримання щомісячного довічного грошового утримання, постановленого до стягнення рішенням суду, яке є обов`язковим до виконання. Тривале невиконання відповідного судового рішення про стягнення грошових коштів, багаторічне відстоювання справедливості, зумовили виникнення та існування упродовж тривалого часу нестійкого психічного стану, змусили його функціонувати за умов постійного діючого стресового фактору, дискомфорту.

На підтвердження факту спричинення моральної шкоди, зумовленої несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, та її розміру позивачем надано висновок експерта №1263, проведеного Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Донецького відділення від 13.02.2024, яким, серед іншого підтверджено, що ситуація незаконного недоотримання щомісячного довічного грошового утримання вплинула на особистість ОСОБА_1 , як психотравмуючий фактор, що полягає у заподіянні значних перешкод його звичній життєдіяльності, подолання яких протягом тривалого часу й дотепер вимагає від нього додаткових надлишкових зусиль. Тоді як розмір грошової компенсації ОСОБА_1 за заподіяні моральні страждання завданими незаконним недоотримуванням пенсійних виплат становить 216 мінімальних заробітних плат, що станом на момент розгляду справи судом становить 1 533 600,00 грн., заявлених до стягнення.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 05.06.2024 справу передано за підсудністю до Октябрського районного суду м.Полтави./а.с.92/

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 07.11.2024 позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Полтавській області про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державного органу - Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 35 500,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державного органу - Головного управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області на користь держави суму судового збору в розмірі 28,04 гривень.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем надані належні та допустимі докази тривалого невиконання відповідачем судового рішення, яке не може бути виправдано відсутністю відповідного фінансування у визначений бюджетний період. Така тривала бездіяльність відповідача з виконання остаточного судового рішення є підставою для відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру стягнення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як суддя у відставці, що забезпечений довічним грошовим утриманням, відповідно, маючий стабільний дохід, має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі п`яти мінімальних місячних заробітних плат, що складає 35 500,00 гривень. Такий розмір відшкодування є обґрунтованим, відповідає доведеному обсягу моральної шкоди та забезпечить належний баланс між спричиненою шкодою та її компенсацією, з огляду на порядок формування суми мінімальної заробітної плати.

Відповідач ГУ ПФУ в Полтавській області оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Зазначає, що кошти Пенсійного фонду використовуються на чітко визначені цілі, а саме, виплату пенсій, надання соціальних послуг, фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду, оплату послуг з виплати та доставки пенсій, формування резерву коштів Пенсійного фонду, як зазначено статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Використання коштів Пенсійного фонду на цілі не передбачені цим Законом - заборонено, тоді як будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Повідомляє, що на виконання судового рішення від 31.08.2020 у справі №440/1571/20 позивачу проведено перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці згідно із Законом України «Про судоустрій і статус суддів» з 19.02.2020 та нараховано заборгованість за період із 19.02.2020 по 28.02.2021 у розмірі 1 622 949,13 грн., яка виплачена у жовтні 2024 року. Одночасно повідомляє, що в межах відповідних бюджетних призначень у 2024 році забезпечено виплату заборгованості по рішеннях суду, які набрали законної сили у період по 19.11.2020.

Цитуючи положення статей 524, 533-535, 625 ЦК України, доводить, що судове рішення про зобов`язання управління вчинити певні дії не можуть вважатися грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК України, а тому відсутніми є підстави для застосування наведених норм до спірних правовідносин.

Вважає, що постановлений до стягнення розмір моральної шкоди, як і підстави її стягнення, не підтверджені належними доказами. Зокрема, в контексті того, що взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, установлених Бюджетним Кодексом України чи законом про Державний бюджет України є порушенням бюджетного законодавства.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18.02.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 13.03.2025.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, наполягала на її задоволенні та скасуванні рішення районного суду із постановленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Матеріалами справи підтверджується, що 04.03.2020 відділом з питань перерахунку пенсій №17 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ в Полтавській області прийнято рішення №328, яким ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці згідно заяви від 02.03.2020 на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25.02.2020 №01-46/74/2020 у зв`язку із відсутністю в чинному пенсійному законодавстві правових норм щодо проведення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці у зв`язку з Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2-р/2020./а.с.11/

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 (справа №440/1571/20), визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 04.03.2020 №328.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідку про суддівську винагороду від 25.02.2020 №01-46/74/2020, виданої Апеляційним судом Полтавської області, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020./а.с.12-16, 17-21/

Постановою державного виконавця ВПВР УЗПВР у Полтавській області від 14.12.2020 відкрито ВП №63899396 з примусового виконання виконавчого документа №440/1571/20, у межах якого постановами державного виконавця від 31.05.2021 та 16.06.2021 на боржника ГУ ПФУ в Полтавській області згідно із частиною другою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» накладено штраф на користь держави у розмірі 5 100,00 грн. та 10 200,00 грн./а.с.23-25/

18.06.2021 старший державний виконавець ВПВР УЗПВР у Полтавській області Федько Є.О. звернувся до ГУ Національної поліції в Полтавській області з повідомленням №63899396 про вчинення кримінального правопорушення, за змістом якої просить вирішити питання про притягнення до відповідальності за статтею 382 КК України посадових осіб ГУ ПФУ в Полтавській області за невиконання рішення суду, на підставі якого Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №440/1571/20 від 02.12.2020./а.с.26/

31.08.2021 старшим державним виконавцем ВПВР УЗПВР у Полтавській області Федько Є.О. винесено постанову про закінчення ВП №6389936 на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»./а.с.27/

Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)./а.с.28, 30, 33-35/

Згідно із висновком експерта №1263, проведеного Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» Донецького відділення від 13.02.2024:

1. Ситуація незаконного недоотримання щомісячного довічного грошового утримання вплинула на особистість ОСОБА_1 , як психотравмуючий фактор. Вплив психотравмуючого фактору на особистість ОСОБА_1 полягає у заподіянні значних перешкод його звичній життєдіяльності, подолання яких протягом тривалого часу й дотепер вимагає від ОСОБА_1 додаткових надлишкових зусиль. Зазначене суттєво негативно вплинуло на його психологічний стан, значно перешкодило оптимальному та звичному для його особистості соціальному функціонуванню, зруйнувало життєві плани та перспективи, порушило зміст та якість усталеного життя.

2. Ситуація незаконного недоотримання щомісячного довічного грошового утримання зумовила й підтримує у ОСОБА_1 протягом тривалого часу (п`ять років) існування психологічно складних (на моральному рівні) негативних переживань (моральні страждання). Завдані ОСОБА_1 моральні страждання деструктивно впливають на всі основні сфери його життєдіяльності і, у зв`язку з їх інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для його особистості є суттєвими. Наявність моральних страждань, які мають стійке місце в особистості ОСОБА_1 безпосередньо пов`язані із незаконним недоотриманням щомісячного довічного грошового утримання.

3. Розмір грошової компенсації ОСОБА_1 за заподіяні моральні страждання завданими незаконним недоотримуванням пенсійних виплат становить 216 МЗП, установлених на момент розгляду справи судом./а.с.44-59/

Згідно із наданим районному суду повідомленням ГУ ПФУ в Полтавській області від 17.10.2023, черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили, згідно з абз. 2 п. 7 Розділу ІІ Порядку розроблення, затвердження та виконання бюджету Пенсійного Фонду України, що затверджений постановою правління Пенсійного Фонду України від 31.08.2009 №21-2.

Указаним повідомленням також зазначено обсяг фінансування видатків ГУ ПФУ в Полтавській області на 2023 рік у розмірі 13,7 млн. грн., пов`язаних з погашенням заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, що здійснюються за рахунок Державного бюджету України; зазначено, що профінансовано виплату заборгованості по рішеннях суду, які набрали законної сили у період по 19.09.2020 та вказано, що виплата коштів позивачу за відповідним рішенням суду здійснюватиметься в межах затверджених бюджетних призначень.

Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що позивачем надані належні та допустимі докази тривалого невиконання відповідачем судового рішення, яке не може бути виправдано відсутністю відповідного фінансування у визначений бюджетний період, оскільки у такому випадку управління зобов`язано було вчинити дії щодо формування відповідної державної політики з метою виконання судових рішень. Проте, у даному випадку, відповідачем лише констатовано факт відсутності фінансування, однак не наведено жодних доводів, що свідчили б про забезпечення ним умов для виконання рішення суду, не надано доказів, що вказували б на активну позицію відповідача щодо реалізації відповідної державної політики, з яких суд міг би встановити ефективність дій відповідача, спрямованих на виконання судового рішення, що суд розцінює як бездіяльність.

Із підстав викладеного районний суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано доводи позивача щодо невиконання ним судового рішення, відтак встановлено обставини настання моральної шкоди внаслідок зазначеної бездіяльності відповідача, як найменше до жовтня 2024 року.

Вирішуючи питання про наявність моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із наявності вини відповідача у її заподіянні та наявності моральних страждань позивача, їх характеристики, обсягу та тривалості, а також із наслідків, що спричинили такі моральні страждання. При цьому, суд частково погодився з позицією відповідача, що позивачем не надано належних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем.

Оцінюючи доказ наданий позивачем, а саме висновок експерта за результатами проведення судового психологічного дослідження №1263 від 13.02.2024, районний суд визнав його недостовірним і недопустимим. Так, зазначеним Висновком експерта не враховано обставин кореляції моральної шкоди, виникнення якої встановлено у даній справі та моральної шкоди, що могла виникнути внаслідок впливу на позивача інших факторів, що випливають, зокрема, із наявності аналогічних спорів за участю позивача, в яких також встановлюються обставини нанесення йому моральної шкоди.

При визначенні розміру стягнення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, як суддя у відставці, що забезпечений довічним грошовим утриманням, відповідно, маючий стабільний дохід, має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі п`яти мінімальних місячних заробітних плат, що складає 35 500,00 гривень. Такий розмір відшкодування є обґрунтованим, відповідає доведеному обсягу моральної шкоди та забезпечить належний баланс між спричиненою шкодою та її компенсацією, з огляду на порядок формування суми мінімальної заробітної плати.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції, в оскаржуваній частині погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22.04.2024 у справі №279/1834/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц викладено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 20.12.2024 у справі №761/26091/23).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №477/874/19).

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно із якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №761/24143/19 від 10.02.2021.

Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованій у справі №197/1330/14-ц від 20.01.2021, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача правильність таких висновків не спростовують, оскільки зводяться до загального цитування положень Конституції України та Бюджетного кодексу України, що не звільняло ГУ ПФУ в Полтавській області від обов`язку належного виконання судового рішення від 31.08.2020 у справі №440/1571/20, а його тривале невиконання не може бути виправдано відсутністю бюджетних асигнувань та не обмежується самим лише фактом здійснення перерахунку.

Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у справі №750/1591/18-ц від 03.07.2019, за змістом якої надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203-204, та рішення у справі «Вассерман проти росії», заява №21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти росії», пункт 100). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечать їх головним конституційним обов`язкам, відтак, викликає у позивача негативні емоції. Тоді як моральна шкода не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.04.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді С.Б. Бутенко

В.М. Триголов