Номер провадження: 22-ц/813/4792/25
Справа № 947/9140/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 13 березня 2025 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті,

встановив:

10 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Саінчин С.О., звернулася до суду із вказаною вище заявою, в якій просила встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 на території с. Опитне, Покровського району, Одеської області.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 13 березня 2025 року вказану вище заяву, на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України повернуто заявниці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Саінчин С.О. просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції на розгляд іншому головуючому.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що на виконання вимог ухвали суду про залишення вказаної заяви без руху, представником скаржниці було подано до суду заяву про оголошення особи померлим на підставі 46 ЦК України. Повертаючи заяву, суд першої інстанції не врахував надані заявницею письмові докази, які остання вважає, дають підстави для обґрунтованого припущення смерті ОСОБА_2 за певних обставин, зазначених заявницею, які можуть свідчити про смерть її чоловіка.

Оголошення особи померлою, скаржниці потрібно для отримання від держави матеріальної компенсації за загибель чоловіка, вступу у спадщину, отримання свідоцтва про смерть.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, з огляду на положення ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження за матеріалами, що містяться у справі, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про повернення заяви, право на апеляційне оскарження якої регламентовано п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Повертаючи ОСОБА_1 вказану вище заяву, суд першої інстанції виходив із того, що: у заяві про усунення недоліків, заявницею не зазначено правові підстави її звернення до суду та заінтересовану особу; подаючи заяву від 12 березня 2015 року, заявниця посилається на вимоги п.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України, що регулює встановлення факту смерті на окупованій території та розглядається невідкладно, однак в прохальній частині заяви просить оголосити особу такою, що померла, без зазначення заінтересованої особи.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Згідно з частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно частини першої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року N 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за N 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.

Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:

- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);

- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);

- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);

- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості.

Щодо встановлення факту смерті на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України

Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша-друга статті 318 ЦПК України).

Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.

При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі N 591/1461/19.

Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті.

Щодо оголошення особи померлою (стаття 46 ЦК України та статті 305-309 ЦПК України)

Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.

Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.

З огляду на викладене, виходячи зі змісту положень статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, Верховний Суд дійшов висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України) ((див. Постанову від 28 лютого 2024 № 506/358/22 (провадження 61-7094св23)).

Подібні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі N 204/724/23 (провадження N 61-16728св23), від 22 травня 2024 № 337/2489/23 (провадження № 61-13752св23), від 16 грудня 2024 року № 204/10297/23(провадження № 61-18007св23).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , скаржниця посилалася на те, що її чоловік загинув під час виконання бойового завдання, перебуваючи на території с. Опитне, Покровського району, Донецької області.

Постановляючи ухвалу від 11 березня 2025 року про залишення вказаної вище заяви без руху, суд першої інстанції виходив із того, що: заявницею не визначено правову підставу для звернення до суду з цією заявою; з наданих заявницею доказів убачається, що підтвердити або спростувати загибель (смерть) військовослужбовця з об`єктивних причин не виявляється можливим, вказані документи стосуються лише факту зникнення безвісті; доказів подання заявницею або її представником заяви Уповноваженому з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин стороною заявника суду не надано як і не надано відомостей про заходи, які вживалися до розшуку військовослужбовця у передбаченому статтею 19 вказаного Закону від 27 квітня 2022 року № 2505-VІІІ порядку. Висновок Уповноваженого про наявність обставин, що свідчать про смерть військовослужбовця, як це передбачено статтею 21 Закону від 27 квітня 2022 року № 2505-VІІІ, до заяви не долучено; за умови недотримання заявницею визначеної Законом від 27 квітня 2022 року № 2505-VІІІ процедури, звернення до суду з вимогою про встановлення факту смерті військовослужбовця є передчасним; заявниці необхідно обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Також залишаючи заяву без руху, суд першої інстанції враховував правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 13 березня 2024 року у справі №204/7924/23 та від 28 лютого 2024 у справі №506/358/22.

На виконання вимог вказаної вище ухвали суду, 12 березня 2025 року представник скаржниці подав до суду заяву про оголошення особи померлою у порядку ст. 46 ЦК України, в якій просить оголосити особу, що померла громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув (помер) ІНФОРМАЦІЯ_2 на території с. Опитне, Покровського району, Донецької області.

Вказана заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 знаходився в с. Опитне, Покровського району, Донецької області. Приблизно о 06:00 год ранку ворог здійснив масований танковий та мінометний обстріл в результаті чого зв`язку з загиблим було втрачено. Після закінчення обстрілу було виявлено тіло ОСОБА_2 та інших осіб, однак ідентифікувати тіла не вдалося можливим. Від ІНФОРМАЦІЯ_2 подальша доля ОСОБА_2 та інших військовослужбовців, що знаходилися поруч, військовій частині не відома. Оголошення чоловіка померлим, скаржниці потрібно для отримання від держави матеріальної компенсації за загибель чоловіка, вступу у спадщину, отримання свідоцтва про смерть.

На підтвердження вимог своєї заяви заявниця надала суду: сповіщення про зникнення ОСОБА_2 безвісти; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; матеріали службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , в числі яких ОСОБА_2 ; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; повідомлення про початок досудового розслідування.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів не погоджується з висновками суду про те, що заявницею не зазначено мету та підстави її звернення до суду, оскільки у заяві, поданій на виконання вимог ухвали суду від 11 березня 2025 року, представник заявниці зазначив, що вимоги про оголошення ОСОБА_2 , заявлені на підставі ст. 46 ЦК України.

Також не може слугувати правовою підставою для повернення заяви, саме по собі, посилання у її змісті на положення п.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України, оскільки на суд покладається обов`язок надати заявленим вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі N 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі N 483/448/20 (провадження N 14-206цс21, пункт 9.58)).

Не зазначення заявницею ОСОБА_1 заінтересованої особи, не може слугувати підставою для повернення її заяви, оскільки вказане не було зазначено судом в якості підстави залишення без руху поданої нею заяви.

Крім того, заінтересовані особи в окремому провадженні повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи (див. постанову Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 183/4366/24 (провадження № 61-14909 св 24).

Тому, у разі не зазначення заінтересованої особи у змісті заяви, поданої в порядку окремого провадження, обов`язок залучення такої особи покладається на суд.

На підставі викладеного вище, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для повернення заяви ОСОБА_1 , з урахуванням поданої нею заяви від 12 березня 2025 року про оголошення її чоловіка померлим.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто право звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства", заява N 4451/70, § 36).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте, встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі "Станев проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria), заява N 36760/06).

Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" (Miragall Escolano and others v. Spain, заява N 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

При цьому колегія суддів зауважує, що безпідставними є вимоги скаржниці стосовно передачі справи на розгляд іншому судді, після скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки не передбачено нормами процесуального закону, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а оскаржувану ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 13 березня 2025 року потрібно скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 374,379, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 13 березня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький