Номер провадження: 22-ц/813/2897/25
Справа № 493/2/24
Головуючий у першій інстанції Тітова Т. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи служби у справах дітей Балтської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав, на рішення Балтського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Тітової Т.П. 30 вересня 2024 року у м. Балта Одеської області, -

встановила:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Балтського районного суду Одеської області в електронній формі через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи служби у справах дітей Балтської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що в нього з відповідачкою є спільний малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але у зареєстрованому шлюбі сторони не перебували. Спільний син довгий період часу проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

За весь період спільного проживання ОСОБА_1 у вихованні дитини участі не брала, востаннє бачилася з сином понад 5 років, з того часу будь-яке спілкування відсутнє, аліменти на дитину на підставі судового наказу від 08 серпня 2019 року мати не сплачує, участі у вихованні дитини не приймає та станом на теперішній час перебуває за межами України.

Таким чином, на думку позивача, ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, взагалі не цікавиться його долею, життям, не навідує його, жодної участі у вихованні сина не бере. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем одноособово без участі відповідача. Син знаходиться на повному утриманні позивача, який прикладає усі зусилля та можливості для його розвитку.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом та просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_1 стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 03 березня 2021 року виїхала за кордон на роботу, однак відповідачка спілкується з сином по телефону, а до 2021 року вона відвідувала дитину і вони проводили час разом. Апелянт має намір спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні, але позивач чинить перешкоди в цьому. В силу скрутного матеріального становища, викликаного відсутністю роботи, є заборгованість зі сплати аліментів, яка на даний час відповідачем погашається, та в подальшому вона має намір утримувати сина.

Сторони про розгляд справи на 01 квітня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_2 , адвокат Герус О.О. , адвокат Ліпецька В.В.

В судове засідання не з`явився представник Служби у справах дітей Балтської міської ради Одеської області.

03 березня 2025 року від представника Служби у справах дітей Балтської міської ради Одеської області надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22 липня 2011 року, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Дитина здорова, про що свідчить копія довідки КНП «Дитяча міська поліклініка № 7» ОМР.

З довідки вих. № 1209/2 від 12 вересня 2023 року, виданої ТОВ «ССС» вбачається, що ОСОБА_2 з 18 вересня 2017 року працює в ТОВ «ССС». На даний момент займає посаду електрогазозварника 3-го розряду. Дохід за період з 01 вересня 2022 року по 31 серпня 2023 року склав 207052,76 грн. Відповідно характеристики заст. директора з виробництва ТОВ «ССС» ОСОБА_5 , ОСОБА_2 зарекомендував себе з позитивної сторони.

08 серпня 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 щомісячно аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх доходів на місяць, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 30 липня 2019 року до досягнення повноліття сином ОСОБА_6 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить його копія, наявна в матеріалах справи.

З довідки про неотримання аліментів, виданої заст. начальника Балтського відділу ДВС у Подільському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Мушаром П.Д. вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зобов`язаний отримувати (але не отримував) від ОСОБА_1 у період з 30.07.2019 року по 31.07.2023 року аліменти на утримання сина ОСОБА_3 .

З характеристики Одеської загальноосвітньої школи № 26 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області, виданої на учня 6-Б класу ОСОБА_3 , вбачається, що батько приділяє належну увагу вихованню сина. Цікавиться його навчанням та поведінкою, відвідує батьківські збори. Мати на зв`язок не виходить, контакт не підтримує.

З довідки про проживання у житловому приміщення від 15 серпня 2023 року, складеного та підписаного сусідами кв. АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , вбачається, що ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 та двома дітьми ОСОБА_8 та сином ОСОБА_3 з 2016 року по 2023 рік постійно проживають спільно за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, сформованої заст. начальника Балтського відділу ДВС у Подільському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Мушаром П.Д., ОСОБА_1 встановлено заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 станом на липень 2023 року у розмірі 120955,33 грн.

З довідки № 15 від 07 травня 2024 року, виданої Себинським закладом дошкільної освіти Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області вбачається, що ОСОБА_3 дійсно відвідував Себинський заклад дошкільної освіти з лютого місяця 2014 року по червень місяць 2017 року. Піклуванням, вихованням та розвитком дитини постійно займалася бабуся ОСОБА_9 (приводила та забирала дитину з дитячого садка, добросовісно ставилась до навчання дитини та вимог вихователів, брала посильну участь в організації свят та розваг, інших заходах освіти).

З довідки № 42 від 07 травня 2024 року, виданої старостою Себинського старостинського округу С. Куйбар вбачається, що онук ОСОБА_3 з лютого 2014 року по 2019 рік проживав разом з бабусею ОСОБА_9 , яка здійснювала за ним догляд за адресою: АДРЕСА_5 .

Зі змісту характеристики, наданої головою мікрорайону «Військове містечко», вбачається, що ОСОБА_1 за роки проживання за адресою: АДРЕСА_6 проявила себе з позитивної сторони. За період проживання скарг від сусідів не надходило. За свідченням сусідів є законослухняною, спокійною та врівноваженою.

З акту про відвідування місця проживання відповідача від 18 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 живе і працює за кордоном. У квартирі ніхто не проживає. Лише час від часу її мама навідується до квартири. ОСОБА_3 проживає в м. Одесі разом зі своїм батьком ОСОБА_2 вже більше 9 років. Зі слів ОСОБА_1 батько негативно налаштовує дитину відносно неї. Вона проживала деякий час в м. Одеса з метою спілкування з дитиною. Але більше 6-ти разів дитині змінювали номер телефону. Бачитись з дитиною не давали. Аліменти вона не сплачувала через неможливість бачитись з дитиною. Але вона має можливість їх сплатити і бачитись з дитиною.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів заст. начальника Балтського відділу ДВС у Подільському районі Одеської області ПМУ МЮ (м. Одеса) Мушара П.Д., ОСОБА_1 встановлено заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 станом на 01 травня 2024 року в розмірі 141206,08 грн. З розрахунку також вбачається, що аліменти ОСОБА_1 в період з липня 2019 року до квітень 2024 року сплачувалися лише в квітня 2024 року в сумі 6000,00 грн.

Згідно квитанцій, ОСОБА_1 сплатила на рахунок Балтського ВДВС ПМУ МЮ (м. Одеса) 21 квітня 2024 року аліменти в сумі 6000,00 грн; 02 травня 2024 року - в сумі 4000,00 грн; 16 травня 2024 року - в сумі 4000,00 грн; 14 липня 2024 року - в сумі 6000,00 грн; 31 липня 2024 року - в сумі 3000,00 грн; 26 серпня 2024 року - в сумі 4000 грн., 23 вересня 2024 року - в сумі 3500 грн., 28 жовтня 2024 року - в сумі 3100 грн.

Рішенням виконавчого комітету Балтської міської ради Одеської області від 26 квітня 2024 року № 80 затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , згідно якого виконком Балтської міської ради Одеської області, як орган опіки та піклування, вважав за недоцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитана в судовому засіданні судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивач є її сином, який привіз їй онука на виховання. Старша донька відповідача також перебувала у неї на вихованні. Допомоги від відповідача та її родини ніякої не було. Коли старшій доньці відповідача виповнилось 12 років, то вона її відправила в м. Балта в родину відповідача, а онука забрав до себе позивач в м. Одесу. Відповідач до дитини приїжджала дуже рідко, а саме коли дитина пішла до школи в 1 клас. Дзвонила йому тільки один раз на день народження, коли йому виповнилось 10 років. Онук більше спілкується з сестричкою ОСОБА_10 - це старша донька відповідача. Батько дитини в період, коли онук перебував у неї, часто приїжджав відвідувати сина та матеріально допомагав, а також допомагав із влаштування дитини до першого класу. В дитинстві онуку дійсно необхідна була мамина ласка і спілкування, але це все в той період було відсутнє, а зараз коли дізналася про перебування в суді справи почала дзвонити.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивач є її зятем. З 6 років в її життя прийшов ОСОБА_12 , вона вважає його своїм онуком. У дитини були істерики і вона зверталася до психолога і психолог казав, що це у дитини психологічна травма, оскільки не було в його житті поруч мами. Наразі зв`язок між нею і дитиною налагоджений. Відповідач залишила дитину, бо їй так вигідно, вона тільки бажає з ним спілкуватися по телефону, а позивач має одягати, лікувати, нагодувати, допомогти з уроками. Зараз вона йому не потрібна, бо вже пройшов той період, коли він був маленький і потребував маминого спілкування і турботи. На даний час дитина дружину свого батька називає мамою, а на відповідача він каже по імені - ОСОБА_13 . Він з відповідачем спілкується по телефону, але дуже рідко і швидко. Вона не вмішувалася в їхні розмови і нічого поганого про відповідача не говорить, оскільки вона її не знає і не має права про неї говорити щось погане.

Неповнолітня дитина ОСОБА_3 в присутності батька, представника органу опіки та піклування та представника служби у справах дітей пояснив, що мати йому не дзвонила багато років, а коли розпочався суд, то мати почала йому дзвонити, але не по відеозв`язку. Він не пам`ятає, коли востаннє з нею бачився. Він до матері не дзвонить сам, оскільки не бажає, так як йому ці розмови не потрібні, йому ніхто з дорослих не забороняє з нею спілкуватися. Останній раз він з нею спілкувався по телефону два тижні тому і розмова була дуже швидкою. Вона пропонувала йому приїхати до неї за кордон, але він не захотів, оскільки взагалі не пам`ятає як вона виглядає і вона для нього є чужою людиною. Його старша сестра їздила до неї за кордон, але нею вона йому нічого не передавала. Також повідомив, що частіше спілкується із сестрою, ніж з матір`ю.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства», діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 , від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12, від 07 лютого 2024 року у справі №455/307/22, та інших.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) вказано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Згідно ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав.

Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Згідно ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява № 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Так, як вже вказувалось вище, заслуханий у суді першої інстанції малолітній ОСОБА_3 , якому на час розгляду справи судом виповнилося 13 років, у присутності батька та представника органу опіки та піклування та представника служби у справах дітей пояснив суду, що мати йому не дзвонила багато років, та він не пам`ятає, коли востаннє з нею бачився. Він до матері не дзвонить сам, оскільки не бажає, так як йому ці розмови не потрібні, йому ніхто з дорослих не забороняє з нею спілкуватися. Останній раз він з нею спілкувався по телефону два тижні тому і розмова була дуже швидкою. Висловив думку про позбавлення відповідачку батьківських прав щодо нього.

Врахувавши думку дитини, а також те, що відповідач не виконувала належно свої батьківські обов`язки, суд першої інстанції дійшов висновку про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня, неповнолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У даному випадку колегія суддів приймає до уваги, що матір ніколи не втрачала інтересу до своєї дитини, в тому числі до участі у її вихованні, пропонувала сину приїхати до себе закордон задля відновлення їх стосунків, погашає заборгованість по сплаті аліментів, а також те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, у зв`язку із чим доходить висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав.

Також колегія суддів приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, у якому служба у справах дітей Балтської міської ради Одеської області дійшла висновку про відсутність виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_1 своїми обов`язками.

Таким чином, оскільки поведінка ОСОБА_1 загалом свідчить про її спроможність та волевиявлення виконувати свої природні материнські обов`язки, а також з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, колегія суддів у контексті конкретних обставин цієї справи доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Самі по собі встановлені факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Одночасно, враховуючи факт недостатнього виконання відповідачкою материнського обов`язку щодо сина, колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача ОСОБА_1 про необхідність зміни ставлення до виховання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки її участь у розвитку і вихованні дитини відсутня, поклавши при цьому на Виконавчий орган Одеської міської ради, як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_1 своїх материнських обов`язків.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини справи що, відповідно, призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку із чим рішення Балтського районного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Щодо судових витрат.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у задоволенні позову - на позивача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1610,40 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 30 вересня 2024 року -скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи служби у справах дітей Балтської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Виконавчий орган Одеської міської ради, як орган опіки та піклування контроль за виконанням материнських обов`язків ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 1610,40 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе