ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 638/8190/21

провадження № 22-ц/818/537/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районнго суду м.Харкова від 09 вересня 2024 року ухвалене у складі судді Хайкіна В.М.,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовим про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 13 849,21 доларів США (еквівалент 380 260,53 грн.).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно накладної № 95287 від 22.09.2018 року ОСОБА_1 відпустив, а ОСОБА_2 отримала товаро-матеріальні цінності загальною вартістю 13 849,21 доларів США. Станом на 29.04.2021 року відповідач, як боржник, не виконала обов`язок по оплаті отриманого товару. 19.04.2021 року позивач направив письмову вимогу про виконання обов`язку щодо оплати у семиденний строк. Однак грошове зобов`язання відповідачкою не виконане, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Призначено судове засідання на 16.09.2021 о 10 год. 40 хв (т. 1 а.с.46-47).

21.10.2021 року ОСОБА_2 подала заяву про відвід судді посилаючись на те, що суддя Хайкін В.М. не має права розглядати справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 так як він є упередженим і особисто явно зацікавлений в ухваленні рішення на користь позивача. Обгрунтовує тим, що суддя Хайкін В.М. на підставі неналежних та недопустимих доказів за відсутності матеріалів кримінального провадження повернув викрадене у неї майно особі, яка його вкрала з орендованого з 17.06.2020 року ОСОБА_2 приміщення в супермаркеті «Клас» за адресою: м. Харків, вул. 23-го Серпня, 33-а. Ухвалою судді Хайкіна В.М. 28.08.2020 року викрадене у відповідача косметика була незаконно повернута ОСОБА_3 . Зазначила, що незаконні дії ОСОБА_4 ОСОБА_2 були оскаржені до Вищої Ради Правосуддя. В задоволенні скарги було повідмовленона підставі того, що ОСОБА_2 не погодилась з процесуальни рішенням судді ОСОБА_4 . Відповідач з таким твердженням не згодна оскільки вважає, що такі незаконні дії судді ОСОБА_4 призвели до неможливості подальшого розслідування кримінальної справи, і є такими, що призвели до рейдерського захвату її майна за допомогою завідомо незаконного судового рішення. Розмір шкоди, спричиненнитй незаконною ухвалою судді Хайкіна В.М. складає 68924,04 дол США, що на момент подачі заяви становить 1 860 949,08 грн (т.1. а.с. 74-76).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Хайкіна В.М. від розгляду цивільної справи відмовлено (т. 1 а.с. 94 97).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.10.2021 року суд перейшов від розгляду цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Призначене судове засідання на 16.11.2021 року о 14 год. 00 хв (т. 1 а.с. 90).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова 23.04.2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у цивільній справі відмовлено (т. 1 а.с. 194 196)

Рішенням Дзержинського районнго суду м.Харкова від 09 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 849 доларів 21 цент США, що є єквівалентом 380 260 грн. 53 коп та судовий збір у розмірі 3802,70.

Рішення суду мотивовано тим, що на час розгляду справи судом відповідачем не надано доказів, що свідчать про сплату нею на користь позивача вартості переданого за накладною товару в доларах США або в гривні. Беручи до уваги відсутність законодавчо встановленого обмеження на вираження грошового зобов`язання в іноземній валюті, суд прийшов до висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача грошового зобов`язання, що виникло за фактичних правовідносин купівлі-продажу товарів у валюті цього зобов`язання.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувальне рішення ухвалене упепредженим судом, який підлягав відводу. А саме, суддя що розглядав справу 28.08.2020 року постановив ухвалу, як слідчий суддя, без дослідження матеріалів кримінального провадження, не допускаючи ОСОБА_2 та її адвоката до зали судового засідання та за результатами розгляду повернув викрадене в неї майно особі, яка вкрала його з орендованого нею приміщення. Незаконність вищезазначеної ухвали підтверджена висновками Харківського апеляційного суду викладеними в ухвалі від 04.02.2021. Суд не повно ввстановив осбставини у справі та не врахував, що вона не є належним відповідачем у справі, оскільки товар який вона придбала у позивача був у неї вкрадений ОСОБА_3 . Суд дійшов помилкового висновку про те, що договір купівлі продажу товару в розстрочку № 3593 від 25.09.2018 не стосується до спірних правовідносин, безпідставно не надав оцінку змісту зазначеного договору та не врахував, що на день звернення позивача до суду строк виконання зобов`язання за цим договором ще не сплинув, а тому підстави для задоволення позову були відсутні. Позивач звернувся до суду з позовом про стягненняя з неї коштів і не просив визнати накладну № 95287 від 22.09.2018, тому суд вийшов за межі заявлених позивачем. Крім цього, суд не мав права розглядати справу в порядку цивільного судочинства, оскільки між сторонами у справі існували господарські вправовідносини. Тому позивач повинен був звертатися до господарського суду, юрисдикція якого розповсюджується на спірні правовідносини.

20.11.2024 ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив рішення що відповідає дісним обставинам у справі та вимогам закону. Згідно накладної №95287 від 22.09.2018 ОСОБА_1 відпустив, а ОСОБА_2 отримала товаро - матеріальні цінності загальної вартістю 13 849,21 доларів США, що останньою не заперечувалось. Договір купівлі-продажу №3593 від 25.09.2018 року не має жодного правового відношення до накладної № 95287 від 22.09.2018 року, а отже не є доказом у справі. Відповідач намагається ввести суд в оману, вчинити шахрайські дії, перекрутити предмет судового розгляду, затягнути судовий розгляд шляхом продовженя строку виконання зобов`язання та залучення до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 , який не є учасником спірних правовідносин. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 , дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується даними накладної № 95287 від 22.09.2018 на суму 13 849,21 доларів США, що підписана позивачем та відповідачкою, ОСОБА_1 відпустив, а ОСОБА_2 отримала косметичну продукцію (т. 1 а.с 7-31).

Представники позивача та відповідача підтвердили, що сума 13 849,21 доларів США за товар, переданий позивачу за зазначеною накладною не була сплачена.

З письмових поясненнях позивач, та його представник в судовому засіданні, заперечили передачу товару за накладною від 22.09.2018 на умовах визначених договором № 3593 купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу від 25.09.2008, оскільки зазначений длоговір укладений після передання товару та до спірних правовідносин відношення не має.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач прроти існування між стороонам спірних правовідносин з проду купівлі продажу товарно матеріальних цінностей не заперечувала, проте наполягала на тому що вони були врегульваоні укладеним між сторнами договором купівлі-продажу товарів з відстрочкою платежу від 25.09.2008, строк виконання за яким на час звернення позивача до суду не настав (т.1 а.с. 55 58).

За змістом п. 1.1. договору купівлі продажу товару в розстрочку № 3593 від 25.09.2018 Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у свою власність та оплатити Товар в кількості та за ціною (вартістю), що наводиться в Додатках (видаткових накладних) до цього Договору, які підписуються та скріплюються підписами та/або печатками обох Сторін та є невід`ємною частиною цього Договору. Загальна ціна (вартість) Товару за цим Договором визначається у видатковій накладній (п. 3.1. Договору). Оплата ціни (вартості) Договору здійснюється в національній валюті України готівковим шляхом на умовах 100% вартості (ціни) Товару протягом 5 (п`яти) років, але не пізніше 25.09.2023 (пункти 3.2. та 3.3. Договору) (т. 1 а.с 59-62).

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, мають укладатися у письмовій формі (пункт 3 частини 1 статті 208 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір, відповідно до статті 638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі статтею 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 статті 640 ЦК України).

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина 1 статті 656 ЦК України).

Частинами 1, 2 статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина 1 статті 656 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частинами 1-3 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару. Якщо продавець прострочив виконання обов`язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

В силу положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для сторін (стаття 629 ЦК України).

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України (постанова Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 301/2052/18).

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судова колегія вважає що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обгрунованого висновку про доведеність позивачем факту укладення між сторонами у справі договору купівлі продажу товарно матеріальних цінностіей від 22.09.2018, що підтверджується товаророзпорядчим документом накладною № 95287 ( т.1 а.с. 7 31).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстканції Шепіль В.В. факт отримання нею товарно матеріальних цінностей від ОСОБА_1 на суму 13849.21 доларів США не заперечувала. Пояснила неможливість здійснення оплати за товар відстутністю грошових коштів. Оскільки зазначений товар використовувався нею у підприємницькій діяльності і був незаконно вилучений ОСОБА_3 , грошей від реалізації товару вона відповідно не отримала.

Суд правильно не взяв до уваги наданий позивачкою договір купівлі продажу товарно матеріальних цінностей від 22.09.2018, оскільки зазначений договір укладений вже після підписання сторонами у справі накладної № 95287 від 22.09.2018. За змістом договору передача товару визначається в Додатках до цьго договору. Дані про те, що накладна № 95287 від 22.09.2018 є додатком до договору купівлі продажу товарно матеріальних цінностей від 22.09.2018 матеріали справи не містять.

Тому суд обгруновано дав оцінку накладній № 95287 від 22.09.2018 як єдиній підставі виникнення грошового зобов`язання відповідачки по оплаті отриманого товару.

З огляду на наведені вище положення закону та релевантну судову практику, суд дійшов правильного висновку про відсутність у законодавстві України заборони на укладення договору купівлі-продажу товару в доларах США та наявності підстав для стягнення заборгованості у валюті зобов`язання, що вважатиметься його належним виконанням.

Щодо доводів апелянта про упередженість судді під час розгляду оскаржуваного рішення, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 40 ЦПК питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Питання про відвід вирішується невідкладно. Вирішення питання про відвід суддею, який не входить до складу суду, здійснюється протягом двох робочих днів, але не пізніше призначеного засідання по справі. У разі розгляду заяви про відвід суддею іншого суду - не пізніше десяти днів з дня надходження заяви про відвід. Відвід, який надійшов поза межами судового засідання, розглядається судом у порядку письмового провадження (ч. 7 ст 40 ЦПК України).

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені в статтях 36, 37 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною 3 статті 39 визначено, що відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі.

При вирішенні справи «Білуха проти України» Європейський суд з прав людини у пункті 49 рішення з посиланням на свою усталену практику зазначає, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду.

У пункті 52 цього ж рішення щодо об`єктивного критерію зазначено, що при вирішенні питання, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Виходчи з наведеного, судова колегія вважає, що заява про відвід судді Хайкіна В.М. подана ОСОБА_2 21.10.2021 (т.1 а.с. 74 76) та розглянута невідкладно поза межами судового засідання, в порядку письмового провадження. Дані про призначення судового засідання у справі в порядку спрощеного судового провадження без виклику сторін після 16.09.2021 року в матеріалах справи відстутні, тому судова колегія позбавлена можливості дати оцінку дотриманню судом процесуального порядку розгляду зявленого відводу відповіднодо вимог ст.40 ЦПК України. Проте, осільки заява ОСОБА_2 від 21.10.2021 про відвід судді не містить обгрунтованих підстав для її задоволення, допущені судом процесуальні порушення порядку розгляду заявленого відводу не можуть бути підставою для скасування судового рішення в розумінні вимог п.2 ч.3 ст. 376 ЦПК України.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом правил судової юрисдикції спору, оскільки відомості про реєстрацію ОСОБА_1 в якості суб`єкта підприємницької діяльності та укладення між сторнами господарського договору в матеріалах справи відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно достатті 141 ЦПК УкраїнитаЗакону України « Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районнго суду м.Харкова від 09 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 21 квітня 2025 року.

Головуючий: О.Ю.Тичкова

Судді: Н.П. Пилипчук

О.В. Маміна