Справа №751/9188/24
Провадження №2/751/148/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.

при секретарі Курач В.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Марченко Н.І., представника відповідача адвоката Кушнеренка Є.Ю, розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

15.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова з позовною заявою до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, в якій просить: визнати недостовірною, та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_2 в мережі Інтернет на веб-сайті fecebook.com на сторінці групи « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ):

29.12.2023 року «Оказалось пацан з зальотом. Домагається до дівчат. І навіть не поодинокі випадки. ОСОБА_3 записатися на наступний сеанс, а мені «а ти знаєш що він зі мною робив?», А спочатку я ігнорувала чутки про нього. Допоки е зустріла людей, яких я добре знаю. Іце жесть. Я була у шоці. Бо ОСОБА_4 знаю з 00х»; « ОСОБА_5 до ОСОБА_4 . Сподобалось на першому сеансі. А далі мені розповіли. Не сподобалось що до моїх близьких дівчат на сеансах приставав. По колінах гладив на коліна садив. Дибілізм короче, я була шокована і засмучена. Знову в пошуках психолога»;

06.01.2024 року «від нього постраждало приблизно, скільки я нарахувала більше 5 дівчат»; «Люди пережили дивні емоції у консультації. І вони навіть не знали, що в психологічній практиці так не роблять»;

07.01.2024 року «Але я підтримую тих хто постраждав, котрі не в курсі, що постраждали, бо не всі розуміли що їм маніпулюють і психологічна консультація так не ведеться»; «жінки котрі в нього були перший і останній раз навіть по сей день не розуміють, що з ними сталося. Що так психологічну практику не проводять. Що їх обманули. І у них тепер стокгольмський синдром. Звичайно, що є люди після розголосу, що задумались. Типу «стоп. Так було схоже зі мною» Він домагався не до всіх». Він домагався не до всіх»;

та зобов`язання спростувати вищезазначену інформацію, шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду у цій справі, протягом тридцяти днів з дня набрання рішенням суду у справі законної сили, стягнення моральної шкоди та понесених судових витрат.

Вимоги обґрунтовані тим, що він є фізичною особою-підприємцем, здійснює діяльність щодо надання послуг психолога, має вищу освіту за спеціальністю «Психологія», здобув кваліфікацію психолога, викладача вищого навчального закладу, що підтверджується відповідним дипломом. З 01.07.2021 року являється членом Української Спілки Психотерапевтів, постійно працює над підвищенням своєї кваліфікації, приймає участь у семінарах, навчаннях, що проводиться профільними навчальними закладами та спеціалістами. Посилається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в мережі Інтернет на веб-сайті fecebook.com на сторінці групи « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), відповідачем був розміщений пост, відповідно до якого вона просила порадити їй психолога і у коментаріях під даним постом, останньою було поширено відносно нього інформацію, яка не відповідає дійсності, ганьбить його честь та гідність, принижує ділову репутацію. Стверджує, що поширена відповідачем інформація відносно нього є неправдивою, жодних домагань до жінок-клієнтів під час надання їм психологічної допомоги він не допускав, у своїй професійній діяльності керується методиками та рекомендаціями Української Спілки Психотерапевтів. Будь-яких конкретних жінок, які нібито постраждали «домагань» з його боку, відповідач в своїх дописах не зазначає. Вказує, що 16.01.2024 року він звертався до відповідача із письмовою вимогою, в якій пропонував їй самостійно спростувати негативну, недостовірну інформацію щодо нього, проте відповіді не отримав. Вважає, що поширена відповідачем недостовірна інформація щодо нього порушує його право на повагу до честі та гідності, на недоторканість ділової репутації, оскільки фактично повідомляє необмеженому колу осіб про вчинення протиправних дій, які нібито мали місце з його боку під час здійснення професійної діяльності по відношенню жінок-клієнток, при цьому розповсюджена інформація не має ознак оціночних суджень у розумінні ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», а носить стверджувальний, категоричний характер. Стверджує, що внаслідок поширеної відповідачем інформації він зазнав моральних страждань, втратив душевний спокій, його хвилювання негативно вплинули як на його професійну діяльність, так і на сімейні відносини, був вимушений витрачати свій час та гроші для отримання доказів недостовірності поширеної відповідачем інформації, від його послуг психолога відмовилось декілька його клієнтів. Моральну шкоду оцінює у сумі 50 000,00 грн яку просить стягнути з відповідача та стягнути понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 11.11.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

04.02.2025 року від представника відповідача адвоката Кушнеренка Є.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтовані тим, що позов є безпідставним та необґрунтованим, вважає, що надані скріншоти посту та коментарів в мережі Фейсбук, за стилістикою викладення не мають стверджувального характеру, зазначені висловлювання є вираженням суб`єктивної думки і поглядів, де люди діляться враженнями від сеансу з психологом. Людина коментує інформацію про вчинення домагання до дівчат, викладену іншими особами. Вважає, що позивачем не надано жодних доказів належності коментарів, залишених у мережі Фейсбук під постом, саме відповідачу. Також не доведено, чи дійсно поширенням інформації завдано шкоди діловій репутації позивача, яким чином відбувається перешкоджання повно та своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями та завданою останньому шкодою у вигляді приниження ділової репутації. Визначений позивачем розмір моральної шкоди не підтверджений та не обгрунтований належними доказами. Вважає, що надані позивачем «Роздруківки переписки з клієнтами, щодо відмови від послуг» є недопустимими доказами, адже зміст роздруківок це листування третіх осіб.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, до викладених в позові обставин доповнив, що він є публічною особою, який надає послуги психолога, а тому найголовніше для нього це репутація і емоційний стан його клієнтів. Вказав, що питання образи на ОСОБА_2 не стоїть. Зазначив, що спірний запис видалений з мережи ОСОБА_6 в січні 2024 року, як і видалена сторінка самої відповідачки.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, в обґрунтування заявлених вимог посилалась на обставини, викладені у позовній заяві та наданих до неї доказах.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час, місце і дату розгляду справи повідомлена належним чином. Заяви, клопотання до суду не надходили.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Додатково зазначив, що позивач просить спростувати лише уривок із посту який був розміщений у мережі Фейсбук, при цьому ввесь пост не представлено. Стверджував, що його клієнтка нічого не коментувала і сторінка, на яку посилається позивач їй не належить. Звернув увагу, що представлений спірний допис у соцмережі є «коментарій на коментарій». Вважає, що надані позивачем «Роздруківки переписки з клієнтами, щодо відмови від послуг» є недопустимими доказами, адже зміст роздруківок це листування третіх осіб, дозвіл на листування яких відсутній. Наполягав, що моральна шкоди, як ні чим не підтверджена, так і відсутня калькуляція її розміру.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка, психолог ОСОБА_7 пояснила, що позивача знає з 2016 року, є учасником групи в мережі Фейсбук «Матусі Чернігова», про спірні публікації обізнана. 07.01.2024 року від акаунту «Анастасія», прізвище зазначено не було, отримала повідомлення про надання інформації щодо можливого сексуального зв`язку з позивачем у зв`язку з його професійною діяльністю. Вказала, що позивач дуже професійний спеціаліст у своїй сфері. Зазначила, що особисто особу відповідача не знає.

Вислухавши учасників судового розгляду, пояснення допитаного в судовому засіданні свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України).

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом встановлено, що в мережі Інтернет на веб-сайті fecebook.com на сторінці групи « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (https:// www.fecebook/com/groups/577463) розміщена інформація, як вважає позивач, стосовно нього наступного змісту:

29.12.2023 року «Оказалось пацан з зальотом. Домагається до дівчат. І навіть не поодинокі випадки. Хотіла записатися на наступний сеанс, а мені «а ти знаєш що він зі мною робив?», А спочатку я ігнорувала чутки про нього. Допоки е зустріла людей, яких я добре знаю. Іце жесть. Я була у шоці. Бо Шурубуру знаю з 00х»; «Пішла до Шурубури. Сподобалось на першому сеансі. А далі мені розповіли. Не сподобалось що до моїх близьких дівчат на сеансах приставав. По колінах гладив на коліна садив. Дибілізм короче, я була шокована і засмучена. Знову в пошуках психолога»;

06.01.2024 року «від нього постраждало приблизно, скільки я нарахувала більше 5 дівчат»; «Люди пережили дивні емоції у консультації. І вони навіть не знали, що в психологічній практиці так не роблять»;

07.01.2024 року «Але я підтримую тих хто постраждав, котрі не в курсі, що постраждали, бо не всі розуміли що їм маніпулюють і психологічна консультація так не ведеться»; «жінки котрі в нього були перший і останній раз навіть по сей день не розуміють, що з ними сталося. Що так психологічну практику не проводять. Що їх обманули. І у них тепер стокгольмський синдром. Звичайно, що є люди після розголосу, що задумались. Типу «стоп. Так було схоже зі мною» Він домагався не до всіх». Він домагався не до всіх».

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до вимог ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч. ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України).

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 297 визначено, що фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2ст. 299 ЦК України).

Згідно положень ч. 1ст. 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться у п. 19Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки, вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загально прийнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

За змістом статті 277 ЦК України, ч.4 ст. 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу, фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це вище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Згідно зі статтею 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно із ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв`язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь-яким чином не можливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Проте, автор робить ці висновки з певних фактів, доводити які цілком можливо.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 6 ст. 76 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлюють, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, визначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У пункті 21 наведеної вище постанови Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Суд зазначає, що «Facebook» є соціальною загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (у тому числі, вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.

Оскільки вказана соціальна мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікації особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо, за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Позивачем не доведено, що дане ім`я (акаунт) «Анастасія» Коломієць належить саме відповідачу ОСОБА_2 , не надано достовірних доказів, що остання є належним відповідачем за зазначеними вимогами.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч.2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Таким чином, аналізуючи надані докази у їх сукупності з правовими нормами, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, відсутність достовірних доказів належності (Акаунту) «Анастасія» Коломієць саме відповідачу, суд доходить висновку, що позовні вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди як похідної вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Представником відповідача у відзиві заявлено вимогу про стягнення понесених витрат на правничу допомогу.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Статтею 137 ЦПК України встановлено: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представником відповідача надано до суду договір про надання правової допомоги від 31.01.2025 року (а.с.63), акт від 06.02.2024 року про виконання робіт за Договором про надання правової допомоги від 02.02.2024 року, якими погодили вартість правничої допомоги щодо надання правничих послуг у розмірі 10 000,00 грн. (а.с.64), квитанцію до прибуткового № 79 від 31.01.2025 року про сплату ОСОБА_2 гонорару адвокату в сумі 10 000,00 грн. (а.с.64)

З урахуванням обставин ч.3 ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги фактично витрачений час, обсяг наданої допомоги, понесених витрат, їх пропорційність, значення справи для сторін та її складність, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп., оскільки вони підтверджені належними, достовірними та допустимими доказами.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст. 23, 201, 277, 299, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 77-79, 81, 89, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі - 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівської апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення буде складений 21.03.2025 року.

Головуючий - суддя О. Г. Деркач