Справа № 604/9/25
Провадження № 2/604/119/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сіянко В.М.,

за участю секретаря Феньо О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в селищі Підволочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

у с т а н о в и в:

06 січня 2025 року до Підволочиського районного суду Тернопільської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов обґрунтовано тим, що 10 липня 2021 року між ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) було укладено договір позики на суму 19000 доларів США, за умовами якого відповідач мав повернути вказану суму до 30.12.2021. 10 липня 2021 року між сторонами укладено інший договір позики на суму 7450 доларів США, за умовами якого відповідач мав повернути вказану суму до 30.12.2021. Строки виконання договорів позики спливли, проте відповідач кошти не повернув. Враховуючи викладене позивач просив суд стягнути з відповідача борг у сумі 19000 доларів США з урахуванням індексу інфляції, штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики та проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення; стягнути з відповідача борг у сумі 7450 доларів США з урахуванням індексу інфляції, штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики та проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення.

Ухвалою суду від 09 січня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 30 січня 2025 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гук Н.В. позов підтримали з підстав, що у ньому зазначені.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав письмові пояснення, в яких зазначив, що позов не визнає повністю, позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки згідно з договорами від 10.07.2021, укладеними між ОСОБА_1 та ним, позикодавець зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти, проте ОСОБА_1 жодних коштів не передавав, що підтверджується відсутністю будь-яких документів (розписок тощо) про факт передачі грошових коштів. Жодних грошових коштів за договорами позики він не отримував ні до їх підписання, ні після підписання.

Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (позичальником), з іншої сторони, укладено договір, за умовами якого позикодавець зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти (позику), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.1.1). Сума позики за цим договором становить 19000 (дев`ятнадцять тисяч) доларів США; позика надається до 30.12.2021 (п. 2.1, 3.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики (п. 5.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 5.1 Договору, сплачує проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. При цьому позичальник зобов`язується повернути суму позики (її неповернену частину, в разі дострокового повернення частини позики), з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення (п. 5.2) (а.с. 4-5).

Також, 10 липня 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (позичальником), з іншої сторони, укладено договір, за умовами якого позикодавець зобов`язується передати у власність позичальника грошові кошти (позику), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.1.1). Сума позики за цим договором становить 7450 (сім тисяч чотириста) доларів США (п. 2.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 10 % від неповерненої суми позики (п. 5.1). При простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 5.1 Договору, сплачує проценти в розмірі 3 % річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. При цьому позичальник зобов`язується повернути суму позики (її неповернену частину, в разі дострокового повернення частини позики), з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення (п. 5.2) (а.с. 6-7).

Також позивачем до позову долучено копії розписок від 25.04.2021 та від 19.05.2021 на підтвердження отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 1850 доларів США та 2600 доларів США, як приклад існування між сторонами правовідносин позики коштів раніше, але дані розписки не є предметом даного позову.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі N 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 (провадження N 61-30435сво18) міститься висновок, що "у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)".

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі N 355/385/17 (провадження N 61-30435сво18) міститься висновок, що "реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі N 924/1096/17 вказано, що "договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторонами справи не було доведено факту передання позикодавцем (відповідачем) грошових коштів позичальнику (позивачу), дійшли висновку, що наявні договори між позивачем та відповідачем в якості договорів позики є неукладеними".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі N 369/11450/19 (провадження N 61-10412св21) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі N 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі N 916/667/18 (провадження N 12-145гс19) зазначено: "судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу від 03 червня 2016 року продаж частки 80 % у статутному капіталі товариства за домовленістю сторін вчиняється за 5 520 000,00 грн. Гроші у вказаній сумі продавці отримали у відповідних частках повністю до підписання зазначеного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі товариства здійснені повністю та про те, що немає претензій до покупців щодо оплати з боку продавців. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою".

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі N 753/8945/19 (провадження N 61-8829сво21)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що розглядається, суд встановив, що:

10 липня 2021 року між сторонами підписано два договори, за умовами яких (п.1.1 договорів) «В порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позикодавець зобов`язується передати у власність Позичальника грошові кошти (надалі іменується «Позика»), а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк». Інші пункти договорів не містять інформації про отримання Позичальником коштів у позику; стороною позивача підтверджено про відсутність розписок про отримання відповідачем грошових коштів згідно з договорами від 10.07.2021; відповідач в письмових поясненнях категорично заперечив факт отримання ним позики до підписання договорів, ні після підписання;

підставою позову є існування боргу відповідача за договорами позики від 10.07.2021;

по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику; а з договорів позики від 10.07.2021 не вбачається, що ОСОБА_2 отримав у позику кошти, оскільки в договорі вказано, що «позикодавець зобов`язується передати у власність Позичальника грошові кошти»;

розписки про отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1850 та 2600 доларів США, які долучені до позову, не є предметом позову, та свідчать лише про отримання ним позики раніше (поза межами договорів від 10.07.2021), як пояснив позивач у судовому засіданні;

З урахуванням підстави позову, установлених судом обставин, доводів та заперечень сторін, а також принципів змагальності сторін та диспозитивності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76-89, 141, 258-268 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Суддя В.М. Сіянко