УХВАЛА

9 квітня 2025 року

м. Київ

Справа № 305/1164/16-ц

Провадження № 14-13звц25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ткачука О. С.,

суддів: Банаська О. О., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Губської О. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,

перевірила заяву ОСОБА_1 про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Ткачука О. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у подальшому з уточненим, в якому просив стягнути з останнього заборгованість за розпискою у сумі 637 568,12 грн, відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 66 944,64 грн та 3 % річних від простроченої суми за три з половиною роки прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 66 944,64 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Франківський районний суд м. Львова рішенням від 13 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовив.

Верховний Суд постановою від 01 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, скасував зазначені рішення судів попередніх інстанцій, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи Франківський районний суд м. Львова рішенням від 25 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , здійснив розподіл судових витрат.

Верховний Суд ухвалою від 23 січня 2023 року закрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення судів попередніх інстанцій на підставі пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) рішенням від 06 червня 2024 року у справі «Баран та інші проти України» (заява № 1229/18 та 8 інших заяв) (далі - Рішення ЄСПЛ) визнав порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв`язку з надмірною тривалістю цивільних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.

20 січня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Великої Палати Верховного Суду заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами, у якій просив поновити пропущений строк для подання такої заяви, прийняти її та задовольнити його уточнені позовні вимоги. Заявник вказав на те, що Рішення ЄСПЛ прийнято, зокрема на підставі його заяви. Послався на статті 423 та 426 ЦПК України.

Суддя Великої Палати Верховного Суду ухвалою від 13 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами залишив без руху та встановив десятиденний строк для усунення недоліків поданої заяви з дня отримання цієї ухвали. Заява ОСОБА_1 не відповідала вимогам, визначеним пунктами 2, 5 частини другої та пунктами 5, 6 частини третьої статті 426 ЦПК України. Зокрема, ОСОБА_1 (1) не обґрунтував своє клопотання про поновлення пропущеного ним строку на подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, а саме: не навів поважних причин пропуску такого строку та не надав відповідні письмові докази, що підтверджують такі причини; (2) не обґрунтував свою заяву: не зазначив конкретні судові рішення, що підлягають, на його думку, перегляду за виключними обставинами; не навів доводів щодо наявності взаємозв`язку між його проханням задовольнити позов у цій справі зі встановленим Рішенням ЄСПЛ порушення Конвенції; (3) не подав до суду копій рішення ЄСПЛ з додатком із автентичним викладом тексту українською мовою та не звернувся до суду з клопотанням про витребування копії Рішення ЄСПЛ у Міністерства юстиції України (далі - Мін`юст); а також не надав, зокрема, копію формуляра заяви, направленої до ЄСПЛ, для встановлення зв`язку між встановленим порушенням Конвенції та цією справою.

На виконання зазначеної ухвали від 13 лютого 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Великої Палати Верховного Суду заяву від 21 лютого 2025 року.

Суддя Великої Палати Верховного Суду, дослідивши заяву ОСОБА_1 від 21 лютого 2025 року, постановив ухвалу від 19 березня 2025 року, якою продовжив ОСОБА_1 строк залишення без руху заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами та встановив десятиденний строк для усунення недоліків поданої заяви. Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 , навівши у своєму клопотанні обставини, що на його думку вказують на існування поважних причин пропуску строку на подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, не подав до суду доказів, які б були достатніми і переконливо свідчили про дійсність таких обставин. Крім того, заявник не подав до суду, зокрема, клопотання про витребування копії Рішення ЄСПЛ у Мін`юсту.

7 квітня 2025 року до Великої Палати Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Ткачука О. С. з посиланням на статтю 36 ЦПК України.

Заява про відвід обґрунтована тим, що в ОСОБА_1 виникли сумніви щодо неупередженості та об`єктивності судді. Свої сумніви заявник пояснив тим, що він на виконання ухвали від 13 лютого 2025 року надіслав до суду всі наявні в нього документи та уточнену редакцію заяви з додатками, однак 19 березня 2025 року суддя Великої Палати Верховного Суду постановив ухвалу, про яку зазначено вище. Заявник вважає ухвали судді від 13 лютого 2025 року та 19 березня 2025 року упередженими та пересічними, що призводять до затягування та позбавлення його права на звернення до суду за захистом, що є порушенням статті 4 ЦПК України, статті 15 Цивільного кодексу України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також у ОСОБА_1 виникло питання, чому ці ухвали підписані помічником судді.

Перевіривши зміст заяви ОСОБА_1 , Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Однак частиною четвертою статті 36 ЦПК України встановлено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не можуть бути підставами для відводу.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді. ЄСПЛ зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду».

Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного».

Висновки або позиції суддів, висловлені в судових рішеннях, не можуть бути підставою для відводу, оскільки тлумачення закону в поєднанні з обставинами справи є підґрунтям здійснення правосуддя, а в протилежному випадку судді будуть позбавлені можливості на висловлення позиції при розгляді інших подібних справ у подальшому.

Неможливість для учасника справи заявити відвід з підстав незгоди з рішенням судді чи висловленою публічно думкою судді щодо того чи іншого юридичного питання обґрунтовується необхідністю дотримання одного з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд, зокрема, шляхом заявлення відводів тим суддям, відома правова позиція яких позивача не влаштовує.

Зміст поданої заяви про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Ткачука О. С. фактично зводиться до незгоди ОСОБА_1 з ухвалами від 13 лютого 2025 року та 19 березня 2025 року, що в силу вимог статті 36 ЦПК України не може бути підставою для відводу.

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що в задоволенні заяви про відвід судді Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Ткачука О. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Ткачук
Судді: О. О. Банасько Ю. Л. Власов І. А. Воробйова М. І. Гриців О. А. Губська Ж. М. Єленіна Л. Ю. Кишакевич В. В. КорольС. І. Кравченко О. В. Кривенда М. В. Мазур С. Ю. Мартєв К. М. Пільков І. В. Ткач В. Ю. Уркевич Н. В. Шевцова