Житомирський апеляційний суд
Категорія 82 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.,

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №296/10621/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 11 березня 2025 року, постановлену під головуванням судді Рожкової О.С. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 73 510,32 грн.;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позову зазначав, що 08.09.2024 з кредитної картки ОСОБА_1 було списано 73 510,32 грн за проведення трьох операцій на суми 40 282,64 грн., 32 226,03 грн., 1001,65 грн., які вона фактично не здійснювала і не підтверджувала вказаних операцій своїм фінансовим номером. Вказує, що в цей же день банком було заблоковано картку у зв`язку з підозрою проведення шахрайських дій. Стверджує, що своїми діями чи бездіяльністю позивач не сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначає, що 27.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про повернення коштів, на що банк відмовився повернути списанні кошти. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 березня 2025 року провадження у цивільній справі №296/10621/24 за позовом ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8500 грн відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати у вказаній частині та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що до доданого виду правовідносин не застосовується обов`язкова процедура досудового врегулювання спору, а тому позивач сам обирає ефективний спосіб захисту і час коли звернутися до суду. Зазначає, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги пояснення відповідача від 14.02.2025 щодо передчасності позову, які стали підставою для відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу. Вважає, що у суду першої інстанції не було підстав залишити заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу без задоволення через передчасність позову. Враховуючи вищевикладене просить ухвалу в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

09 квітня 2025 року на адресу суду від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Адаменко Т.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що банк, як емітент платіжної операції невідкладно вчинив всі необхідні дії, внаслідок яких кошти повернуто на рахунок клієнта в термін 120 днів. Вказує, що суд першої інстанції враховуючи відсутність вини банку, а також швидке сприяння у відновленні прав позивача цілком законно та обґрунтовано відмовив у покладенні судових витрат на банк. Зазначає, що за відсутності детального опису робіт, виконаних адвокатом та здійснених витрат, необхідних для надання правової допомоги, відсутня можливість застосувати для визначення розміру компенсації принципи співмірності, обґрунтованості та пропорційності таких витрат до предмета спору. Звертає увагу на те, що розмір витрат не підтверджено належними доказами та є завищеними, оскільки дана справа не є складною.

Ухвала суду першої інстанції оскаржується лише в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а відтак в частині вирішення справи по суті спору, відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається на предмет законності та обґрунтованості.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 15 листопада 2024 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 73 510,32 грн.;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2024 року відкрито провадження у справі №296/10624/24 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом стягнення безпідставно списаних коштів. Цивільну справу №296/10621/24 призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

23 грудня 2024 року представником ОСОБА_1 Бобчик І.М. подано заяву про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8500 грн. Також у поданій заяві зазначено, що позивач не відмовляється від позову, а не підтримує своїх позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 березня 2025 року провадження у цивільній справі №296/10621/24 за позовом ОСОБА_1 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8500 грн відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що заявка на повернення коштів подана позивачем до банку 08.09.2024. В свою чергу банк повернув кошти позивачу 29.11.2024, тобто до 08.12.2024, в межах повідомленого позивачу 120-ти денного строку для претензійної роботи з міжнародною платіжною системою, про що повідомлено позивачу у відповіді на її заяву, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 є передчасним, відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат у справі.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує наступне.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Статтею 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

- відсутній предмет спору (пункту 2 частини першої);

- позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої).

Згідно з частиною другою статті 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Частина третя статті 142 ЦПК України визначає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Правовий аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

У даній справі закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, а не з підстав задоволення вимог позивача відповідачем після пред`явлення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) не є відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат.

Зазначене узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №199/9188/16, від 02 липня 2020 року у справі 688/3712/19, від 08 липня 2020 року у справі №688/3320/19, від 24 липня 2020 року у справі №688/3361/19, від 09 липня 2020 року у справі №688/3556/19, від 23 липня 2020 року у справі №688/3708/19, від 11 січня 2021 року у справі №688/3359/19.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявка на повернення коштів подана позивачем до банку 08.09.2024, в свою чергу банк повернув кошти позивачу - 29.11.2024, тобто в межах повідомленого позивачу 120-ти денного строку для претензійної роботи з міжнародною платіжною системою, про що було відомо позивачу.

Відтак, посилання в апеляційній скарзі на наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків ухвали суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в оскаржуваній частині в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законною і обґрунтованою, судом першої інстанції додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 11 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий

Судді