ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/384/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

розглянувши у письмовому провадженні, без виклику сторін, цивільну справу № 607/17221/24 за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та представника ОСОБА_1 адвоката Скрипченка Дмитра Віталійовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року, ухваленого суддею Кунець Н.Р., повний текст якого складено 16 січня 2025 року, у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення переплати пенсії за період з 01 квітня 2022 року по 31 травня 2024 року в сумі 54415 грн.

В обґрунтування вимог посилається на те, що ГУ ПФУ в Тернопільській області призначило ОСОБА_1 пенсію по інвалідності, як інваліду третьої групи. Відповідно до листа Тернопільської обласної МСЕК № 1 від 10.06.2024 № 360, довідка серії 12 ААВ № 668360 від 05.04.2022, видана ОСОБА_1 про встановлення їй третьої групи інвалідності до 01.04.2025, вважається неправомірною та відмінена. Виплату пенсії відповідачу припинено та нараховано переплату за період з 01.04.2022 по 31.05.2024 в сумі 54415 грн. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 1900-0503-8/ 33415 від 05.07.2024 відповідача повідомлено про переплату пенсії та необхідність її повернення на рахунок позивача, однак станом на день подання позовної заяви переплата не повернута.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, відмовлено.

Судові витрати понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 3028 гривень покладено на позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що судом першої інстанції не враховано те, що оскільки переплата пенсії виникла внаслідок подання відповідачем довідки серії 12 ААВ № 668360 від 05.04.2022, яка вважається неправомірною та відмінена, тобто безпідставне набуття та збереження майна було результатом поведінки набувача майна (подання пенсіонером недостовірних даних), відтак вважають, що Головне управління має право на стягнення суми переплати пенсії, виплаченої надмірно внаслідок зловживань з боку пенсіонера, за період з 01.04.2022 по 31.05.2024 в сумі 54415 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу то, дана справа відноситься до категорії справ незначної складності та слухалася за правилами спрощеного позовного провадження. Також обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у цій справі не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому відсутні підстави для компенсації витрат відповідача на правову допомогу.

Крім того, стягнута сума не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипченко Д.В. просить частково скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року, а саме в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове, яким стягнути із Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 26000 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник заявника зазначив, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

При цьому, згідно до висновку Об`єднаної палати Верховного Суду викладеного у постанові від 15 травня 2020 року по справі № 910/5410/19, зазначено, що критерії співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на не співмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Під час розгляду даної справи, таких доказів або обґрунтувань, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, наданих ОСОБА_1 стороною позивача не надавались, у зв`язку з чим, в матеріалах справи не має доказів, що вказують на доведеність неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи.

Самі лише посилання на не співмірність витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом установлено, що відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 668360 від 05.04.2022, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності терміном до 01.07.2024. Дата чергового переогляду 18.03.2025 (а.с. 6).

Як вбачається з інформації викладеній у листі Голови обласної МСЕК № 1 Ремези О. № 360 від 10.06.2024, ГУ ПФУ в Тернопільській області повідомлено, що обласною МСЕК прийнято рішення, вважати неправомірними довідки таких осіб, та відмінити їх, зокрема й стосовно ОСОБА_1 , довідка серії 12 ААВ № 668360. Крім цього, у вказаному листі зазначено, що дії ЛКК ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус № 2» в частині направлення на МСЕК є неправомірними, а також те, що ГУНП у Тернопільській області розслідується кримінальне провадження за підозрою колишньому директору ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус № 2» ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 366 КК України. Додатково інформують, що всіх осіб, вказаних у списку буде проінформовано про необхідність повторного фахового ЛКК для подальшого проходження МСЕК щодо підтвердження факту інвалідності (а.с. 4).

Згідно з довідки про переплату пенсії від 13.06.2024, наданої позивачем, ОСОБА_1 встановлено переплату пенсії в розмірі 54415 грн, яка виникла в період з 01.04.2022 по 31.05.2024 із причини: припинення виплати пенсії по інвалідності згідно листа Обласної МСЕК № 1 № 360 від 10.06.2024 (неправомірна довідка МСЕК).

Із протоколу індивідуального перерахунку за період з 01.03.2022 по 31.07.2024 вбачається, що ОСОБА_1 за вказаний період виплачено пенсію у сукупному розмірі 54415 грн.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 1900-0503-8/33415 від 05.07.2024 ОСОБА_1 повідомлено про переплату пенсії у сумі 54415 грн та необхідність її повернення на рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Як слідує із відповіді обласної МСЕК № 1 від 16.09.2024 № 621 на звернення адвоката Пересоляка О. в інтересах ОСОБА_1 , останньому повідомлено, що будь-яких рішень (протокольних рішень) обласна МСЕК № 1 про визнання неправомірним/незаконним встановлення інвалідності або скасування інвалідності громадянці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приймала, у зв`язку з чим надати належним чином завірену копію такого рішення немає можливості. Надати належним чином завірену копію направлення на медико-соціальну експертну комісію (форми № 088/0) також немає можливості, оскільки вона була вилучена слідчим у межах кримінального провадження № 0000172. Надати належним чином завірену копію довідки МСЕК та рішення МСЕК стосовно надання інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає можливості, оскільки такої довідки в обласній МСЕК № 1 немає, тому що виписка з акта огляду МСЕК надсилається до органу ПФУ, а довідка до акта огляду МСЕК видається особі, якій встановлюється інвалідність. У свою чергу, рішення МСЕК стосовно надання інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вилучено слідчим у межах кримінального провадження №0000172, що унеможливлює надання завіреної копії такого рішення. Надати належним чином завірену копію документу листа уповноваженого органу, звернення громадян або установ тощо), на підставі якого встановлення інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було скасоване або визнане неправомірним/незаконним також немає можливості, оскільки такі документи в обласній МСЕК № 1 відсутні. Надати належним чином завірені копії документів, що стали підставою для скасування або визнання неправомірним/незаконним встановлення інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та докази їх отримання обласна МСЕК № 1 немає можливості, оскільки такі документи та докази в обласній МСЕК № 1 відсутні. При цьому, повідомлено, що відповідні документи та докази мають міститись у кримінальному провадженні № 0000172 СВ РВП ГУНП у Тернопільській області, що здійснює досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 731273 від 20.09.2024, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності терміном довічно (а.с. 62-63)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду жодних доказів, які б свідчили про зловживання з боку відповідача ОСОБА_1 , які б доводили недобросовісність її поведінки під час нарахування розміру пенсії та підтверджували безпідставність отримання пенсії по інвалідності за період з 01.04.2022 по 31.05.2024. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчиняла будь-які зловживання зі свого боку або подала ГУ ПФУ в Тернопільській області недостовірні дані, необхідні для нарахування та виплату їй пенсії по інвалідності.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

В силу п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Крім того, порядок та підстави повернення суми пенсій, виплачених пенсіонеру, визначено Законами України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Статтею 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові стягуються лише у випадку зловживання з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями тощо).

Таким чином, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Такий правовий висновок щодо застосування статті 1215 ЦК України викладений в постановах Верховного Суду України, зокрема, в: Постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13; Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14; Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2018 року у справі № 556/1231/17; Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2018 року у справі № 174/404/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 753/15556/15-ц.

Так, добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.

Відтак, позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про обставини, які мали значення для продовження отримання пенсії по інвалідності, з метою незаконного отримання такої.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись із позовом про повернення безпідставно набутих коштів, позивач посилався на те, що видана ОСОБА_1 довідка про встановлення третьої групи інвалідності, на підставі якої була призначена пенсія, є неправомірною та відмінена.

Разом з тим, як вбачається з листа голови обласної МСЕК № 1 О. Ремези № 360 від 10 червня 2024 року, після отримання 31 травня 2024 року листа СВ ГУНП в Тернопільській області обласною МСЕК було прийняте рішення вважати неправомірними та відмінити довідки, серед яких є довідка ОСОБА_1 серії 12 ААВ № 668360.

Причиною відміни довідок, в том числі і складеної стосовно відповідачки, є можливі неправомірні дії іншої особи колишнього директора ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус № 2» ОСОБА_2 .

Проте, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 731273 від 20.09.2024, ОСОБА_1 за результатами повторного огляду встановлено третю групу інвалідності, загальне захворювання, довічно.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту зловживань з боку відповідача, її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії.

Слід зауважити, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Судом не встановлено наявності іншої необхідної умови, а саме рахункової помилки з боку позивача, що проводив виплату пенсії, та така обставина не обґрунтована належними та допустимими доказами.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (постанова від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.

У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 8 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що здійснена переплата пенсії була вчинена внаслідок наданої відповідачкою довідки, яка вважається неправомірною та відмінена, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки причиною відміни довідки стосовно відповідачки є неправомірні дії іншої особи, колишнього директора ПП «Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Медікус № 2» ОСОБА_2 та не залежали від волі ОСОБА_1 та не можуть свідчити про недобросовісність її поведінки.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи рішення та стягуючи із Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільської області на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що дані витрати наведені в акті № 1 здачі-приймання наданих послуг від 02.01.2025 року не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Крім цього, зважаючи на складність справи, обсяг наданої правової допомоги, суд вважає, що вони не вимагали від адвоката значних зусиль та часу.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, з огляду на таке.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначені суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат(встановлення їхньої діяльності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається із матеріалів справи, 06.12.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Скрипченко Д.В. подав заяву, в якій просив вирішити питання про судові витрати понесені відповідачем у зв`язку із розглядом справи, а 09.01.2025 через систему Електронний суд подав заяву про приєднання до матеріалів справи № 607/17221/24 докази понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 26000 грн (а.с. 110-111).

До даної заяви було подано: свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю серії ДН № 6092 від 25 серпня 2021 року; Договір про надання правничої допомоги СТ № 01 від 19 серпня 2024 року, укладений між адвокатським Об`єднанням Юридична Фірма Пересоляк і Партнери та ОСОБА_1 ; Акт № 1 здачі-приймання наданих послуг від 05.01.2025 року за Договором про надання правничої допомоги СТ № 01 від 19 серпня 2024 року (а.с. 113); квитанцію про надсилання даної заяви Головному управлінню Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а.с.121).

Повноваження адвоката Скрипченко Д.В. підтверджене ордером на надання правничої допомоги серії АН №1506105 від 09.09.2024.

Положеннями статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

Не заслуговують на увагу посилання заявника на те, що позивачем не було заявлено будь яких заперечень із приводу стягнення судових витрат та їх розміру.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Взявши до уваги надані представником відповідача докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, час та зусилля, витрачені адвокатом на правову допомогу у судових засіданнях, враховуючи принцип співмірності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткового задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Скрипченко Д.М. про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та представника ОСОБА_1 адвоката Скрипченко Д.В. слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та представника ОСОБА_1 адвоката Скрипченка Дмитра Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома