ЄУН №337/4510/23
Провадження №2/337/19/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Бредуна Д.С., при секретарі Сакоян О.В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Остапенка В.С., представника відповідачів адвоката Нікітіної Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Запорізька міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право на житло, право на приватизацію житлового фонду, та про зняття з реєстрації, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Запорізька міська рада, про усунення перешкод в користуванні житлом,

ВСТАНОВИВ:

22 серпня 2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лишенка С.С. звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ;

зняти з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказано, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше трьох років, з вересня 2020 року, і не утримують житло, а отже втратили право на користування житловим приміщенням, право на житло та приватизацію. Крім того, на цей час відповідачі отримали громадянство Канади, і не мають права на приватизацію державного житлового фонду України.

Ухвалою судді від 08 вересня 2023 року, після усунення недоліків згідно ухвали суду від 28 серпня 2023 року, справу прийнято до розгляду, відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання.

31 жовтня 2023 року адвокат Ярошенко О.О., як представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подав відзив, в якому вважав що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, а вказані у позові обставини не доведені. В задоволенні позову просив відмовити.

До відзиву долучив заяву про закриття провадження за первісним позовом, оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, вже розглянуто спір між цими сторонами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Вважав новий позов тотожним попередньому.

31 жовтня 2023 року відповідач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Ярошенка Олександра Олеговича подали до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просить суд: усунути позивачці перешкоди в користуванні житловим приміщенням та вселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування зустрічного позову вказано, що рішенням суду встановлено порядок користування спірною квартирою, проте ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 вільно користуватись нерухомим майном.

Ухвалою судді від 01 листопада 2023 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

08 листопада 2023 року позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лишенка С.С. подав відповідь на відзив, в якому заперечує щодо порушення прав відповідачів і тотожності цього спору з іншими вирішеними справами. Вважав, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

22 листопада 2023 року представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Лишенко С.С. подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заперечив наявність перешкод у користуванні квартирою відповідачам за первісним позовом, і будь-яке порушення їх прав. Також вважав, що у зустрічній позовній заяві відсутній предмет спору. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову.

01 грудня 2023 року адвокат Ярошенко О.О., як представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заперечував щодо викладених у відзиві аргументах.

Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року задоволено клопотання представника позивача Лишенка С.С., витребувано у посольства Канади в Україні інформацію щодо отримання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 громадянства Канади.

Копії вищевказаної ухвали суду отримано Посольством Канади в Україні 14 грудня 2023 року і повторно 23 січня 2024 року, проте ухвала виконана не була.

18 січня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лишенко С.С. подав заяву про виклик свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

11 квітня 2024 року ухвала суду від 04 грудня 2023 року про витребування доказів повторно звернена до виконання, та за клопотанням адвоката Лишенко С.С., направлено лист до Міністерства закордонних справ України щодо сприяння в отриманні відповіді на ухвалу суду.

23 та 30 квітня 2024 року до суду надійшла відповідь Міністерства закордонних справ України про неможливість виконання ухвали суду про витребування доказів, у зв`язку з відсутністю угод про правову допомогу в цивільних справах між Україною та Канадою. Повідомлено про можливість отримання відповідної інформації лише за наявності згод ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 17 червня 2024 року у справі закрите підготовче провадження, призначено судовий розгляд по суті. Встановлено наступний порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, а саме: заслухати вступне слово учасників, допитати свідків зі сторони позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , після чого дослідити письмові докази. Відмовлено в задоволенні заяви представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Ярошенка О.О., про закриття провадження за первісним позовом.

Ухвалою від 15 жовтня 2024 року суд перейшов зі стадії розгляду справи по суті до стадії підготовчого провадження, та ухвалою від 15 жовтня 2024 року витребував інформацію у Державної прикордонної служби України, Міністерства Закордонних справ України, Управління Державної міграційної служби України.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Встановлено наступний порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, а саме: заслухати вступне слово учасників, допитати свідків зі сторони позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , після чого дослідити письмові докази.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив що відповідачок вже тривалий час немає в Україні, ОСОБА_2 з 2020 року, а ОСОБА_3 десь з 2010 року. Вони проживають у Канаді, і він особисто бачив їх паспорти громадян Канади. Оскільки вони у квартирі не проживають, жодні комунальні послуги і рахунки не сплачують, а лише утримання будинку, їх діями порушено його права, тому просить позов задовольнити повністю. В зустрічному відмовити.

Представник позивача адвокат Остапенко В.С. в судовому засіданні наполягав на задоволенні первісного позову. оскільки відповідачки відсутні в Україні значно більше шести місяців, та набули громадянство іншої держави.

Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 адвокат Нікітіна Т.Г. в судових засіданнях заперечувала проти задоволення первісного позову і наполягала на задоволенні зустрічного. Пояснила, що і ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є громадянами України, і будь які державні органи не мають права їх сприймати іншим чином. Набуття громадянства будь-якої іншої країни у справі не доведено. Щодо квартири, то відповідачі бажають користуватися нею, однак позивач чинив їм перешкоди, в тому числі в 2019 році. Після визначення порядку користування квартирою, надав ключі, але потім змінив замки. Відповідачки хочуть прийняти участь у приватизації квартири, однак ОСОБА_1 не надає доступу до квартири, в тому числі техніку та уповноваженому ними ОСОБА_7 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_1 знає давно. Був у нього на огляду квартири по АДРЕСА_2 в складі комісії. Позивач тоді проживав сам, речей відповідачок дружини і доньки не було. Знає, що дружини в квартирі немає близько 8 років, а доньки 5-6 років. В квартирі були лише чоловічі речі. До цього до відповідача заходив у 2021 році десь раз на 1-2 тижні, ОСОБА_1 жив тоді сам.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_1 знає з самого дитинства, вже більше 20 років, коли разом працювали водіями автобусів. Донька ОСОБА_1 ОСОБА_8 , десь в 2009 році, як вийшла заміж, поїхала в ОСОБА_9 , де залишилась на постійне мешкання. Дружина ОСОБА_1 ОСОБА_10 , поїхала в ОСОБА_9 5-6 років тому. З того часу і до початку війни, ОСОБА_1 жив з ОСОБА_11 та її донькою ОСОБА_12 , які з почату війни поїхали десь на Київщину. В квартирі позивача свідок був в 2023 році під час огляду, а до цього десь в 2010-2015 роках, однак з ОСОБА_1 свідок бачиться і спілкується доволі часто.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Судом було встановлено, що на підставі ордеру №1052 від 04 грудня 2004 року квартира АДРЕСА_1 була надана родині з чотирьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (його дружині), ОСОБА_13 (сину) та ОСОБА_14 (дочка).

Зазначена квартира є неприватизованою.

Зареєстровані в квартирі, в тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Згідно інформації Державної прикордонної служби від 29.08.2022 року, за період з 05.09.2017 року по 27.07.2022 року ОСОБА_2 перетнула державний кордон України 1 раз 05.09.2020 року, напрям виїзд. За вказаний період інформації по громадянці України ОСОБА_15 в базі даних не має.

16 серпня 2023 року під №23 складено акт про фактичне проживання особи, виданий ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що разом з ним проживають ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_16 (онук), зареєстровані але фактично не проживають за свідченнями сусідів з 31.03.2020 року ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_3 (дочка). Акт підписали сусіди ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Документ посвідчений підписом і печаткою голови правління ОСББ «Колнишевського 18» Федас Ю.А.

Такий акт суд ставить під сумнів, оскільки, як було встановлено під час допиту судом свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , про відсутність у квартирі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вони знають не як сусіди, а як приятелі ОСОБА_1 . Крім того свідки пояснювали, що в квартирі під час огляду наявні лише чоловічі речі (самого ОСОБА_1 ), однак в акті вказали, що в квартирі мешкають ще ОСОБА_4 (дочка) і ОСОБА_16 (онук). Отже цей доказ викликає у суду обґрунтовані сумніви.

Крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч.4 ст. 82 ЦПК України)

Шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано 06 березня 2017 року (рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 06 березня 2017 року у справі ЄУН №337/250/17 Провадження №2/337/429/2017).

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 11 листопада 2018 року у справі ЄУН №337/2254/18 Провадження №2/337/84/2019, що набрало законної сили 12 грудня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 15,8 кв.м., житлову кімнату площею 13,7 кв.м. з балконом та житлову кімнату площею 9,3 кв.м. залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Підсобні приміщення квартири: коридор, туалет, ванну кімнату, кухню та комору - залишено в загальному користуванні.

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 28 листопада 2022 року у справі ЄУН №337/7404/21 Провадження №2/337/492/2022, що набрало законної сили 31 грудня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Запорізька міська рада, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, стягнення судових витрат, залишено без задоволення.

Не зважаючи на таке вирішення спору щодо користування квартирою між сторонами, та відмові в задоволенні позову про визнанні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування, ОСОБА_1 подає новий позов, в якому просить щоб суд зняв відповідачів з реєстрації з квартири, та визнав їх такими, що втратили право на житло і право на приватизацію квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 175/404/20, провадження № 61-2138св23).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому, згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24 жовтня 2008 року, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, так само й з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Натомість ОСОБА_1 просить суд, замість відповідного державного реєстраційного органу зняти відповідачів з реєстрації з квартири, що є неналежним способом захисту і не може бути задоволено.

Щодо інших заявлених ОСОБА_1 вимог, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Щодо втручання держави в право на мирне володіння майном, Верховний Суд в постанові від 16.10.2019 року у справі №460/762/16 зазначив, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, набула право користування майном, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення право на таке майно, мають значення обставини, за якими майно було набуте у користування, поведінка особи, з користування якої майно витребовується.

Оцінюючи справу за вказаними критеріями, судом не встановлено законності обраних позивачем способом захисту, оскільки набуття відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 громадянства іншої держави у справі не доведено, та при цьому, вони є громадянами України, а отже, у правових відносинах з Україною визнається лише громадянами України (ст. 2 ЗУ «Про громадянство України»). Процедури позбавлення «права на приватизацію» законодавство не містить. До категорій осіб, які не мають цього права відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», відповідачки не відносяться. Також у справі не встановлений мету «суспільного» чи «публічного» інтересу, направленого на позбавлення житла ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які, як було встановлено в судовому засіданні, проявляють інтерес до житла і прагнуть ним користуватись, не порушуючи при цьому права інших громадян. Крім того, втручання є непропорційним визначеним цілям. Відповідачки мають право на приватизацію майна і прагнуть його реалізувати, що вбачається зокрема із виданих ними довіреностей на ім`я ОСОБА_13 . Вчинення відповідачками дій, пропорційних наслідкам, що просить застосувати позивач, у справі не встановлено.

Отже, суд приходить до висновку, про необхідність відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позовна вимога зустрічного позову ОСОБА_2 про вселення натомість підлягає задоволенню, оскільки у справі вже існує відповідне рішення, яке є невиконаним, і як було встановлено судом, ОСОБА_1 шляхом заміни замків створює перешкоди у доступі до квартири.

Згідно із ч.4 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно ч.3 ст.64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно п.п.3, 4 ч.2 ст. 16 ЦК України, способам захисту цивільних прав може бути припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Таким чином суд вважає, що вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 буде належним захистом її порушеного права як користувача.

Понесені позивачем за зустрічним позовом ( ОСОБА_2 ) за результатами розгляду справи судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 1073,60 гривень та витрат на правничу допомогу в сумі 7600 гривень, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України підлягає компенсації за рахунок відповідача за зустрічним позовом ( ОСОБА_1 ).

Керуючись ст.ст. 89, 141, 229, 247, 263, 264, 280, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити повністю в задоволені позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Запорізька міська рада (, адреса: м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд.206) про визнання осіб такими, що втратили право на житло, право на приватизацію житлового фонду, та про зняття з реєстрації.

Зустрічний позов задовольнити повністю.

Усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням та вселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) судові витрати у розмірі 8673,60 гривень (вісім тисяч шістсот сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11 квітня 2025 року.

Суддя: Д.С. Бредун