АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/8855/21

провадження № 22-ц/822/302/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Тодоряк Г. Д.

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецька міська рада

треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 вересня 2022 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Слободян Г. М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецької міської ради.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просили:

визнати незаконним рішення Чернівецької міської ради від 27 червня 2012 року № 539 в частині надання ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (після перейменування АДРЕСА_2 ), загальною площею 0,0424 га;

визнати недійсним Державний акт серії ЯМ № 581253 на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий Чернівецькою міською радою 01 листопада 2012 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 04012.

Позов мотивований тим, що 08 грудня 2020 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як продавцями та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як покупцями було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0090, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Про вищезазначений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та про її приватизацію їм стало відомо після того, як ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що знаходиться між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , яка є частиною спільного двору.

Серед первинних документів, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення Чернівецької міської ради від 27 червня 2012 року № 539, міститься схематичний план земельної ділянки, яка відповідно до рішення виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782 закріплена за будинком АДРЕСА_1 .

Конфігурація земельної ділянки, яка була закріплена за будинком АДРЕСА_1 , змінена на підставі документації землевпорядної організації, яка містить протокол погодження меж земельної ділянки, який позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 не підписували.

З метою захисту порушених прав вони звернулися в правоохоронні органи із заявою про вчинення підробки документів, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 358 КК України.

В результаті таких незаконних дій їх права були порушені, а рішення органу місцевого самоврядування про безоплатну передачу земельної ділянки в спільну сумісну власність є незаконним, оскільки таке рішення прийняте на підставі підробленого документу, конфігурація земельної ділянки не відповідає закріпленій за будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , земельній ділянці відповідно до її схематичного плану, затвердженого рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 неправомірно, на підставі підробленого документу отримали позитивні висновки про можливість безоплатної передачі земельної ділянки у спірній конфігурації у спільну сумісну власність та в подальшому цю земельну ділянку було передано їм у власність, незважаючи на наявність спору щодо двору, який закріплений за будинком АДРЕСА_3 .

В подальшому відповідачі отримали державний акт на право власності на цю земельну ділянку по 1/3 частині кожен серії ЯМ № 581253, виданий Чернівецькою міською радою 01 листопада 2012 року та відчужили її третім особам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 просили позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання рішення міської ради та державних актів недійсними.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2023 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками спірної земельної ділянки, однак не залучені до участі у справі як відповідачі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 лютого 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на його пред`явлення до неналежних відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог із зазначених підстав, апеляційний суд наявні в матеріалах справи докази не дослідив, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановив, справу в апеляційному порядку по суті не розглянув.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вважає помилковим висновок суду щодо недоведеності права користування спірною земельною ділянкою позивачами у зв`язку з відсутністю реєстрації відповідного права в період після прийняття рішення 1953 року, яким було схематично закріплено за будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , земельні ділянки в зовсім іншій конфігурації, ніж після приватизації, оскільки необхідності реєстрації права користування земельними ділянками з 1990 року не було, так як між сусідами було дотримано принцип добросусідства, не порушувалися конфігурація меж, які були закріплені на схематичному плані відповідно до рішення виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782.

Судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки тій обставині, що конфігурації земельних ділянок не відповідають закріпленим за будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , земельним ділянкам відповідно до їх схематичного плану, затвердженого рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782.

Незрозуміла позиція суду, щодо обґрунтування переходу права власності до нових власників, третіх осіб у справі, що не є предметом спору в даній справі, в тому числі застосування судової практики щодо обставин, які відношення до предмету спору не мають. Посилання виключно на норми закону щодо захисту права власності, а також статті 388 ЦК України щодо права власника на витребування майна від добросовісного набувача. Судом не застосовані норми законодавства, які стосуються предмету саме даного спору, докази щодо підтвердження чи заперечення обставин, як на підставу для задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволенні мали б досліджуватися в судовому порядку належним чином, чого не було здійснено та відповідно дане рішення підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Чернівецька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу.

Посилається на те, що рішення Чернівецької міської ради 25 сесії VI скликання «Про передачу безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок та внесення змін до рішень міської ради з цих питань» від 27 червня 2012 року № 539, яким вирішено передати ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (після перейменування АДРЕСА_2 ) загальною площею 0,0424 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, прийнято з дотриманням встановленого законом порядку та у межах повноважень Чернівецької міської ради.

В зв`язку з цим просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах яких діє ОСОБА_9 , у відзиві на апеляційну скаргу вказують на те, що у позивачів не існувало будь-якого речового права на спірну земельну ділянку та не існує на даний час права власності, права користування чи права оренди спірної земельної ділянки, зареєстрованого у встановленому законом порядку.

В звязку з цим, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що на момент прийняття рішення Чернівецької міської ради від 27 червня 2012 року № 539 про передачу безоплатно у власність земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0424 га, остання належала до земель комунальної власності та розпорядження нею органом місцевого самоврядування здійснено у межах повноважень відповідного орану.

Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782 за землекористувачами будівельного кварталу № 152 в місті Чернівці зареєстровано загальну площу земельних ділянок у сумі 4 022 кв. м., з яких за будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , закріплено 267 кв. м. (0,0267 га) та 1 343 (0,1343 га) кв. м. відповідно.

Рішенням Чернівецької міської ради 25 сесії VI скликання «Про передачу безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок та внесення змін до рішень міської ради з цих питань» від 27 червня 2012 року № 539 вирішено передати ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (після перейменування АДРЕСА_2 ) загальною площею 0,0424 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Підставою для передачі у спільну сумісну власність цієї земельної ділянки стали: рішення виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782, витяги про державну реєстрацію прав від 10 серпня 2011 року № 30925201 та від 20 жовтня 2011 року № 31737401.

Згідно висновку управління Держкомзему міста Чернівці Головного управління Держкомзему у Чернівецькій області № 497/06 наявна можливість для передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0424 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка відноситься до земель житлової та громадської забудови. Земельна ділянка має обмеження та обтяження такого характеру: право власності на земельну ділянку виникає після прийняття позитивного рішення міської ради отримання державного акта на земельну ділянку та його державної реєстрації. Необхідно дотримуватись встановлених законодавством правил землекористування та добросусідства. Зміна цільового призначення земельної ділянки допускається з дозволу сесії міської ради за проектом відведення. Необхідно забезпечити вільний доступ для обслуговування інженерних мереж та без права забудови в межах проходження обмежень.

Згідно висновку Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради № 04/771, розглянувши технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, Управління земельних ресурсів, Управління містобудування та архітектури надало висновок про можливість передати ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спільну сумісну власність земельну ділянку загальною площею 0,0424 га для обслуговування житлового будинку, господарських і будівельних споруд на АДРЕСА_1 за рахунок земель, закріплених рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782 за будинковолодінням.

Кадастровий план земельної ділянки № 007-1700 (М 1:500) на АДРЕСА_1 було погоджено Управлінням Держкомзему міста Чернівці, та 14 лютого 2012 року сформовано кадастровий номер :03:003:0090; внесено в базу даних 08 лютого 2012 року; червоні лінії погоджено 15 грудня 2011 року.

Відповідно до протоколу погодження меж земельної ділянки, що передається у власність на АДРЕСА_1 , вбачається, що встановлення меж в натурі виконав ОСОБА_10 ; представники землекористувача: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 ; районний землевпорядник: ОСОБА_11 ; представники суміжних землекористувачів: будинок АДРЕСА_4 ОСОБА_2 ; квартира АДРЕСА_5 ОСОБА_7

01 листопада 2012 року Чернівецькою міською радою видано державний акт серії ЯМ № 581253 на право власності ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 04012.

28 грудня 2020 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (як продавцями) та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (як покупцями) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0090, площею 0,0424 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2020 року № 239099885 та № 239100604 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить на праві спільної часткової власності земельна ділянка загальною площею 0,0424 га, кадастровий номер :03:003:0090, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залучено до участі у справі № 727/8855/21 ОСОБА_1 як правонаступника ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права, чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).

Цивільні права/інтереси захищаються в спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Спір у справі стосується відновлення права позивачів на земельну ділянку передану їм у користування рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782, частина якої за їх твердженням, незаконно перейшла до відповідачів, отже, їх позбавлено права користування цією земельною ділянкою.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), вирішуючи питання стосовно права постійного користування земельними ділянками та механізму їх захисту виходив із того, що відповідно до частини другої статті 8 Основного Закону України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з частиною четвертою статті 13 Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14).

За Конституцією України кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта статті 41).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).

До прийняття чинної Конституції України право приватної власності громадян на землю передбачалося Земельним кодексом України в редакції від 13 березня 1992 року, Законом України «Про власність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року № 15-92(15-92), окремими указами Президента України щодо паювання земель.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону (частина друга статті 13 Конституції України. До таких об`єктів належать, зокрема, земельні ділянки.

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Отже, стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Зокрема вказаний висновок Конституційного суду України мотивований тим, що інститут постійного користування земельною ділянкою право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку останнім часом зазнав істотної трансформації.

Земельний кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни.

Поняття «користування землею» у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року (561-12) (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове до трьох років і довгострокове від трьох до десяти років).

Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною першою статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За змістом пункту «д» частини другої статті 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

За обставин цієї справи право користування земельною ділянкою площею 267 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі набули згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782.

При цьому відповідним рішенням не встановлено строку користування відповідною земельною ділянкою.

Відповідно до частин першої, четвертої, дев`ятої та десятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

За змістом статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За обставин цієї справи, відомості про земельну ділянку, якою користуються позивачі, не внесені до Державного земельного кадастру, як і не здійснено державну реєстрацію права позивачів на користування відповідною земельною ділянкою.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Вказаним пунктом також передбачено, що у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їх спадкоємців, або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів також виходить із того, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою.

Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься в пунктах 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України.

За наведеного нормативно-правового регулювання позивачі довели наявність у них права постійного користування земельною ділянкою площею 267 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке вони набули згідно з рішенням виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782, яке не встановлювало строку користування відповідною земельною ділянкою. Доказів припинення права постійного користування вказаною земельною ділянкою матеріали справи не містять.

Однак колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачами порушення відповідачами їх прав на користування земельною ділянкою, з огляду на таке.

Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Позов у справі обґрунтований тим, що внаслідок приватизації у 2012 році суміжними землекористувачами земельної ділянки площею 0,0424 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:003:0090, було порушено право позивачів, оскільки площа вказаної земельної ділянки частково сформована за рахунок земельної ділянки, яка перебувала у їх постійному користуванні.

Вказана обставина на думку позивачів зокрема підтверджується зміною конфігурації земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_2 , у порівнянні з схематичним планом складеним відповідно до рішення виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782 (том 1, а. с.19) та кадастровим планом земельної ділянки від 14 лютого 2012 року (том 1, а. с. 21).

З урахуванням заявлених позивачами підстав позову, колегія суддів приходить до висновку, що саме на позивачів покладено процесуальний обов`язок довести, яка саме земельна ділянка (її частина), яка набута у власність відповідачами, та в яких межах накладається на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивачів.

На переконання колегії суддів захистити право позивачів без ідентифікації земельної ділянки неможливо, оскільки без встановлення обставини часткового формування земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0090 за рахунок земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивачів, визначення меж та конфігурації накладення земельних ділянок, площі накладення, висновки суду ґрунтуватимуться на припущеннях, що є недопустимим.

Такий висновок апеляційного суду базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23).

Сам по собі факт зміни конфігурації земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_2 , у порівнянні з схематичним планом складеним відповідно до рішення виконкому Чернівецької міської ради від 14 серпня 1953 року № 782 та кадастровим планом земельної ділянки від 14 лютого 2012 року не свідчить про порушення прав позивачів.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

Згідно з пунктом 115 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) або їх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або особи, якій надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що розробляється для внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку з метою передачі її в оренду в порядку управління спадщиною, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території, або іншої визначеної законом особи в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки.

Водночас в матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів як користувачів земельної ділянки із заявою у порядку визначеному законом про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та неможливості реєстрації належної їм на праві постійного користування земельної ділянки у зв`язку з накладенням суміжної ділянки, розташованої на АДРЕСА_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що для вирішення подібних спорів земельна ділянка (її частина), щодо якої відбулось накладення, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Зважаючи на час передачі позивачам у користування земельної ділянки згідно з рішенням від 14 серпня 1953 року релевантними до спірних правовідносин є висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 вересня 2023 року у справі № 279/5280/18 (провадження № 61-3534св23), і відповідно до яких: «Згідно з положеннями ЗК України від 25 жовтня 2001 року, ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року, постанови Раднаркому УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 року «Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх», Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про право громадян на купівлі та будівництво індивідуальних жилих будинків» від 26 серпня 1948 року, постанови Верховної Ради УРСР «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року, Декрету Кабінету Міністрів «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року, рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 та інших нормативних актів, документами, що посвідчують право користування земельними ділянками та право власності на земельні ділянки в період з 1922 року до 01 січня 2013 року (в різний час) були: рішення виконкомів та місцевих Рад депутатів трудящих про відвід земельних ділянок громадянам, установам, підприємствам і організаціям; акти відводу земельних ділянок громадянам, установам, підприємствам і організаціям; рішення загальних зборів колгоспів, накази директорів радгоспів про надання земельних ділянок в користування; державні акти на безстрокове (вічне) користування землею; на право довічного успадкованого володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею; договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатацію будівель; акти тимчасового користування землею; витяги із реєстрових, земельно-шнурових та погосподарських книг місцевих рад; державні акти на право приватної власності на землю; державні акти на право власності на земельні ділянки; договори оренди землі; цивільно-правові угоди та інше. Зазначені документи мають містити інформацію про місце розташування земельної ділянки, цільове призначення, строк користування, землекористувача, підстави набуття права на земельну ділянку.

Матеріалами, за якими можливо визначити розташування земельних ділянок в натурі (на місцевості), право на які посвідчено вказаними документами, у разі відсутності їх координат, можуть бути: графічні матеріали інвентаризації земель; схеми розташування земельних ділянок; плани земельних ділянок; матеріали технічної інвентаризації, плани проекти розміщення будівель, тощо».

Однак колегія суддів звертає увагу, що виконання дослідження з визначення меж розташування земельних ділянок в натурі (на місцевості) та відповідно встановлення факту накладення земельних ділянок потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта.

Позивачі клопотання про призначення у справі земельної технічної експертизи не заявляли, правом на подачу висновку експерта, підготовленого на замовлення учасника справи не скористалися (статті 102-113 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За таких обставин позивачі розпорядились своїми процесуальними правами на власний розсуд, а суд першої інстанції був позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставина підписання (непідписання) позивачами як суміжними землекористувачами акта погодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, а тому не має доказового значення у справі.

Відповідний висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц, відповідно до якої погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Колегія суддів також виходить з того, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

За обставин цієї справи позивачі не довели порушення їх права користування земельною ділянкою площею 267 кв. м. (0,0267 га), яка розташована на АДРЕСА_1 , в зв`язку з передачею земельної ділянки кадастровий номер :03:003:0090, площею 0,0424 га у приватну власність відповідачів, не підтвердили належними та допустимими доказами факт накладення земельної ділянки, належної їм на праві постійного користування, та земельної ділянки, яка передавалась у власність ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

І саме з цих підстав належало відмовити у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 пред`явленому до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Чернівецької міської ради.

Мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції хоча й містить посилання на досліджені судом докази та застосовані норми права, проте в ній не наведено висновків суду щодо наявності (доведеності) порушеного права позивачів.

За обставин недоведеності позивачами порушення їх прав суд апеляційної інстанції не вправі робити висновок про те, який спосіб захисту буде правомірним та ефективним.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 грудня 2022 року у справі № 285/6579/21 (провадження № 61-8174св22).

Разом з тим, суд першої інстанції помилково вдався до оцінки спливу позовної давності за пред`явленими позовними вимогами.

За змістом статей 256, 258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Як вказано вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про недоведеність порушеного права, яке просять захистити позивачі, а тому положення закону щодо наслідків спливу строку позовної давності не підлягають застосуванню.

В зв`язку з вищенаведеним підлягає зміні мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції частково ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін його резолютивної частини, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг покладаються на скаржника.

Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/22721/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/11212/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/18, 25 червня 2020 року у справі № 908/299/18, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 14 вересня 2022 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повна постанова складена 11 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА