ЄУН № 201/56/24
Провадження № 2/201/268/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

за участю секретаря Тоцькій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Фонду державного майна України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

03.01.2024р. Фонд державного майна України звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою судді Покопцевої Д.О. від 10.01.2024 р. позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження з призначенням справи до розгляду в загальному позовному провадженні (а.с. 106).

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України було проведено 19.12.2024р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_3 набула права власності на житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.11.2017 р., укладеним із ОСОБА_2 за реєстровим № 2583.

Будівля гуртожитку на АДРЕСА_1 була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування.

Зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 безпідставно відчужено, а відповідачкою ОСОБА_1 незаконно набуто право власності, що підтверджується обставинами наведеними у позові та судовими рішеннями господарських судів, якими встановлено вибуття гуртожитку з власності держави.

На підстав викладеного просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 23.11.2017 р. за № 2583 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А.; визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А 12, яке складається з: 1 коридор, площею 4,1 кв. м; 2 житлова, площею 17,5 кв. м.; 3 житловою площею 11,8 кв. м; 4 туалет, площею 1,0 кв. м; 5 душова, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А 12, яке складається з: 1 коридор, площею 4,1 кв. м; 2 житлова, площею 17,5 кв. м.; 3 житловою площею 11,8 кв. м; 4 туалет, площею 1,0 кв. м; 5 душова, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів на користь Фонду державного майна України витрати зі сплати судового збору.

Відповідачка ОСОБА_1 в порядку ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позовну заяву в якій заперечувала щодо позовних вимог позивача, посилаючись на те, що витребування житла у добросовісного власника без компенсації без компенсації і неможливість розраховувати на отримання іншого житла від держави порушує її право на житло. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном (щодо набувачів) та офіційного визнання прав власності шляхом вчасного внесення в державний реєстр (щодо держави). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації свої втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог щодо витребування житла у відповідачки, яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним правочину та визнання права власності, то в даній категорії справ такі вимоги є неефективними. Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Також, відповідачка ОСОБА_1 подала заяву про застосування строків позовної давності у спорі, та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач правом на надання відповіді на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України не скористався.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Від цього відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача.

Відповідно до положень ст. 233, ч.2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою Верховної Ради України від 19.05.2016 р., яка опублікована в офіційному виданні «Голос України» 02.06.2016 р., місто Дніпропетровськ перейменовано в місто Дніпро. Таким чином, в даному рішенні адреса розташування спірного об`єкту нерухомості, яка зазначалася в судових рішеннях, ухвалених до 02.06.2016 р., вказується як м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46.

Будівля гуртожитку по вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпропетровську на 620 місць була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування, що підтверджується рішенням ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974р. «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР» (а.с. 11-14).

Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 § 12 від 29.03.1974р. затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію дванадцяти поверхового гуртожитку на 682 місця, з їдальнею на 133 місця, житловою площею 3972кв.м, збудованого БУ-1 «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Також дозволено ввести в експлуатацію гуртожиток з їдальнею та заселити гуртожиток після виконання рішення виконкому міськради № 562 від 19.08.1969р. (зв. а.с. 10).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07(41/36-07) від 14.02.2007 р. за ДП «Оріль», яке створено шляхом перереєстрації ДП ЖКП «Комфорт» АТ «Оріль», що в свою чергу було створено правонаступником АТ «Оріль ЗАТ «Оріль», було визнано правовласності на будівлю гуртожитку літ.А-12, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500 кв.м., без додаткових актів введення в експлуатацію (а.с. 16-22).

Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 14/51-07 ( 41/36-07) від 14.02.2007р. (в постанові описка та рік винесення Господарським судом Дніпропетровської області рішення вказано - 2008р.) скасоване та справа направлена на новий розгляд (а.с. 23-24).

Скасовуючи рішення, Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України і ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП- 151 від 08.09.1993р. не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28.10.1993р., як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності.

При новому розгляді, 21.04.2009р. ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області провадження у справі припинено (а.с. 25).

Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області № 14/51-07 (41/36-07) від 14.02.2007р. між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» 13.11.2007р. був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний договір був визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. та за ТОВ «ДП Комфорт» визнано право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 26-28).

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 39/97-08 від 26.02.2008р. було скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, який ухвалою від 15.04.2009р. припинив провадження по справі (а.с. 29-31, 32).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. визнано незаконним включення будинку гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» переданої у порядку приватизації ЗАТ «Оріль», 08.09.1993р. та в цій частині визнати приватизацію ЗАТ «Оріль» вказаного будинку гуртожитку недійсною (а.с. 33-40).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2012р. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від. 08.12.2010р. в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, де рішенням (а.с. 41-45), де рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2022 відмовлено ТОВ «ДП Комфорт» у вказаній позовній вимозі (а.с. 46-49).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП- Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 5750кв. м (а.с. 72-77).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. скасоване та в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. по справі №904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження по справі (а.с. 78-81).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.11.2013р. по справі № 910/10830/13 за позовом ОСОБА_5 до Фонду державного майна України (третя особа КП «Промінь») про визнання приватизації недійсною, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2016р., що залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016р., встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46, не був у складі цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (а.с. 52-59).

Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, є державною власністю (а.с. 83-84).

З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями (постановами) судів господарської юрисдикції, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Суду не поданий договір, на підставі якого ОСОБА_6 став власником спірного нерухомого майна житлового приміщення 1010 гуртожитку літера А-12, яке розташоване в АДРЕСА_1 .

23.11.2017 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу цього нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі під № 2583 (а.с.85-86).

Згідно п.1.2 цього договору, продавцю ОСОБА_2 відчужуване майно належить на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 07.05.2016р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за р.№ 747. Цей договір (купівлі-продажу від 07.05.2016р., за яким ОСОБА_2 є покупцем спірного майна) по справі не оскаржується.

Але з наведених вище рішень судів вбачається, що ані ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», ані ТОВ «ДП «Комфорт», ані ТОВ «КП -Комфорт», які могли продати ОСОБА_2 спірне нерухоме майно, не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і це майно залишилося у власності держави.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що держава, інтереси якої в даній справі представляє Фонд державного майна України, є власником спірного приміщення гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Верховний Суду складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 12.03.2018р. у справі№ 910/22319/16 з посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Фонд державного майна України, як власник майна, у розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України є заінтересованою особою, має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2023р. у справі № 373/326/17, пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 , від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та багатьох інших.

У пункті 11.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц зазначено, що у даному випадку мала місце помилкова з огляду на обставини справи юридична кваліфікація позивачем і судами першої й апеляційної інстанцій позовної вимоги про витребування спірного приміщення на підставі статті 388 ЦК України, оскільки особу не можна вважати добросовісним набувачем цього майна. Вказане передбачає захист права власності територіальної громади шляхом витребування нежитлового приміщення із застосуванням припису статті 387 ЦК України.

Позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення є неефективним способом захисту порушеного права, адже судом встановлено, що спірне приміщення гуртожитку вибуло з володіння власника держави, не за його волею, а тому підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Враховуючи положення п. 7 ч. 1 ст. 268 ЦК України та висновки Верховного суду, на вимоги Фонду державного майна України щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.11.2017р., предметом якого було відчуження частини гуртожитку літ. А-12, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , строки позовної давності не поширюються, тому підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 09.11.2022 р. у справі № 201/5019/19 (провадження № 61-21466св21), та в постанові Верховного Суду від 22.11.2023 р. р. у справі № 201/4546/19 (провадження 61-2970св23).

В задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України в частині визнання права власності на спірне майно слід відмовити, оскільки, як встановлено господарськими судами у справі № 910/10830/13, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу і залишився у власності держави, тобто повторне визнання права власності за державою в даному випадку не потрібно.

Також у постанові від 13.07.2022р. у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Судом також враховані роз`яснення, що містяться в Постановах Верховного Суду України від 17.02.2016р. у справі № 6-2407цс15 та від 18.01.2017р. у справі № 6-2723цс16, за якими одночасне пред`явлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої.

У разі одночасного заявлення вимоги про віндикацію та реституцію, відповідно до рекомендацій Верховного Суду України, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, а також застосувати належні норми законодавства.

З огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння поза волею власника - держави, належним способом захисту прав держави в особі Фонду держаного майна України є пред`явлення саме віндикаційного позову шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, а не застосування реституції.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги, витребувавши з чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А 12, яке складається з: 1 коридор, площею 4,1 кв. м; 2 житлова, площею 17,5 кв. м.; 3 житловою площею 11,8 кв. м; 4 туалет, площею 1,0 кв. м; 5 душова, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в задоволенні іншої частини вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне розподілити їх наступним чином.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 суд вважає необхідним стягнути з неї на користь позивача судовий збір в сумі 3028грн за одну задоволену вимогу майнового характеру.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 317, 321, 326, 330, 344, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 1, 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 158, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фонду державного майна України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Витребувати на користь держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А 12, яке складається з: 1 коридор, площею 4,1 кв. м; 2 житлова, площею 17,5 кв. м.; 3 житловою площею 11,8 кв. м; 4 туалет, площею 1,0 кв. м; 5 душова, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 задоволенні інших позовних відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фонду державного майна України судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів. Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів.

Позивач: Фонд державного майна України, , місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Суддя: Д.О. Покопцева