ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 954/207/24 Головуючий у 1-й інстанції: Каневський В.О.
Номер провадження: 22-ц/819/180/25 Доповідач: Воронцова Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя- доповідач): Воронцової Л.П.,

суддів: Майданіка В.В.,

Склярської І.В.,

секретар: Олійник К.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Каневського В.О., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2024 року ОСОБА_1 завернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що за період з лютого 2020 року по травень 2020 року уклала з відповідачкою три договори позики на загальну суму 21 000 доларів США, а саме: 11 лютого 2020 року на суму 6 000 доларів США строком на 12 місяців, тобто до 11 лютого 2021 року; 24 лютого 2020 року на суму 10 000 доларів США строком на 12 місяців, тобто до 24 лютого 2021 року; 05 травня 2020 року на суму 5 000 доларів США строком на 12 місяців, тобто до 05 травня 2021 року, що підтверджується розписками написаними власноручно відповідачкою.

Однак, в порушення умов договорів відповідачка суму боргу не повернула, на неодноразові прохання позивача щодо повернення боргу не реагує.

Згідно з відомостями Національного банку України, курс долара станом на момент звернення до суду, 12 лютого 2024 року, по відношенню до гривні становить 37,6234 грн. Таким чином, сума боргу за зобов`язаннями в розмірі 21 000 доларів США, з урахуванням курсу долара, становить 790 091,40 грн.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договорами позики у сумі 790 091,40 грн та судовий збір у розмірі 7 900,91 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду оригіналів розписок (боргових документів), а тому не підтверджено невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення боргу за договорами позики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 січня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: ОСОБА_3 , судді: Майданік В.В., Склярська І.В.

28 січня 2024 року справа надійшла до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 28 січня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 29 січня 2024 року справу призначено до розгляду на 11 лютого 2024 року о 14 год. 10 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач до позовної заяви відповідно до вимог ч. 2 ст. 95 ЦПК України долучила належним чином засвідчені копії розписок від 11 лютого 2020 року, 24 лютого 2020 року, 05 травня 2020 року, зазначивши про наявність у неї оригіналів вказаних документів. Позивач не була присутня в судових засіданнях, зважаючи на безпекову ситуацію в Україні та у зв`язку із неповідомленням її про дату, час і місце розгляду справи. В суді першої інстанції її представник подав до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання та розгляд справи за відсутності позивача, зазначивши при цьому про наявність у позивача оригіналів письмових доказів та можливість їх надання суду у разі необхідності. Будь-яких повідомлень від суду щодо необхідності надання оригіналів документів не надходило. Крім цього, 09 грудня 2024 року позивач із власної ініціативи надіслала до суду заяву про долучення оригіналів розписок, які надійшли до суду та знаходяться в матеріалах цивільної справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Жук В.В. не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, місце і час розгляду справи. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Жук В.В. подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника, вимоги апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити.

В судове засідання апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 не з`явилася повторно.

Відповідно до інформації № 1071007 від 28 січня 2025 року з Єдиного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_2 в установленому законом порядку зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою відповідачу ОСОБА_2 надіслано копії процесуальних документів та повістку-повідомлення про виклик, однак до суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням із відміткою поштового відділення про відсутність особи за адресою місця проживання.

Крім того, ухвалою Херсонського апеляційного суду від 03 березня 2025 року витребувано у Міністерства соціальної політики України із Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про перебування на обліку чи зняття з нього, із зазначенням місця проживання, як внутрішньо переміщеної особи відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до повідомлення юридичного департаменту Міністерства соціальної політики України № 6310/0/290-25/13 від 06 березня 2025 року ОСОБА_2 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

За вказаною адресою ОСОБА_2 направлено судову повістку-повідомлення про виклик у суд, однак до суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням із відміткою поштового відділення про відсутність особи за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 повідомлялася про дату, місце і час розгляду справи шляхом направлення судової повістки за адресою проживання: АДРЕСА_3 , зазначеною нею у розписках, однак до суду повернувся конверт з рекомендованим повідомленням із відміткою поштового відділення про відсутність особи за вказаною адресою.

Апеляційний суд вжив заходів щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 , однак остання в судове засідання не з`явилася, не повідомила суд про причини неявки, клопотання про відкладення розгляду справи не подала.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про дату, місце і час розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, належним чином повідомлених про дату, місце і час розгляду справи, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до розписки від 11 лютого 2020 року ОСОБА_2 , проживаюча по АДРЕСА_4 , орган, що видав - 6527, взяла у борг грошові кошти в сумі 6 000 (шість тисяч доларів США) строком на дванадцять місяців, тобто до 11 лютого 2021 року, у ОСОБА_1 .

Згідно з розпискою від 24 лютого 2020 року ОСОБА_2 , проживаюча по АДРЕСА_4 , орган, що видав 6527, взяла у борг грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч доларів США) строком на дванадцять місяців, тобто до 24 лютого 2021 року, у ОСОБА_1 .

Відповідно до розписки від 05 травня 2020 року ОСОБА_2 , проживаюча по АДРЕСА_4 , орган, що видав 6527, взяла у борг грошові кошти в сумі 5 000 (п`ять тисяч доларів США) строком на дванадцять місяців, тобто до 05 травня 2021 року у ОСОБА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду оригіналів розписок (боргових документів), а тому не підтверджено невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення боргу за договорами позики.

Проте, такі висновки суду є необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною сьомою статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 8 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити: перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Згідно з частиною п`ятою статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до частини п`ятої статті 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Аналізуючи зміст статті 95 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21 дійшла висновку, що: 1) письмові докази подаються в оригіналі або копіях; 2) копії поданих документів мають бути засвідчені у порядку, встановленому законодавством; 3) учасник справи, який подає письмові докази в копіях, зазначає про наявність у нього оригіналу такого документа і засвідчує копію такого доказу своїм підписом із зазначенням дати засвідчення копії; 4) якщо в учасника справи немає оригіналу, він подає наявну у нього копію письмового доказу і може заявити клопотання про витребування цього доказу у відповідного учасника справи; 5) за відсутності такого клопотання таке витребування може зробити суд з власної ініціативи.

Зазначена норма не містить вимог щодо будь-якого засвідчення копій документів, оригіналів яких позивач не має, а загальне правило щодо подачі копій, засвідчених належним чином, слід тлумачити у контексті усієї зазначеної статті ЦПК України.

Згідно з частиною шостою статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відтак, застосування положень частини шостої статті 95 ЦПК України щодо неприйняття до уваги того чи іншого письмового доказу можливе лише у разі постановлення судом ухвали про витребування у відповідної особи оригіналу письмового доказу (у тому числі з власної ініціативи) і якщо вимоги цієї ухвали не виконано (оригінал письмового доказу не подано).

Із матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви позивачем ОСОБА_1 до суду першої інстанції було надано, зокрема, завірені копії розписок від 11 лютого 2020 року, від 24 лютого 2020 року, від 05 травня 2020 року, які відповідно до вимог частини п`ятої статті 95 ЦПК України засвідчено підписом позивача із зазначенням дати такого засвідчення.

У заяві до суду першої інстанції від 23 липня 2024 року, зареєстрованої судом 27 липня 2024 року за вх. № 204/24 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Жук В.В., крім іншого, повідомив про наявність у позивача оригіналів письмових доказів, доданих до позовної заяви, та можливість їх надання в судове засідання у разі потреби.

Вказане питання не було предметом розгляду суду, відповідна ухвала суду про витребування оригіналів зазначених документів (у тому числі з власної ініціативи), постановлена у відповідності до частини шостої статті 95 ЦПК України, в матеріалах справи відсутня.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять оригіналів розписок ОСОБА_2 від 11 лютого 2020 року, від 24 лютого 2020 року, від 05 травня 2020 року, не зазначив про наявність у нього сумнівів у відповідності наданих завірених копій розписок оригіналам та не врахував вищенаведених норм процесуального права, не звернув уваги на те, що звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, ОСОБА_1 надала належним чином завірені копії вказаних боргових розписок, зазначивши про наявність оригіналів письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

За наявності передбачених процесуальним законом підстав для витребування оригіналів боргових розписок, суд першої інстанції таких дій не вчинив, що призвело до неповного встановлення дійсних обставин справи та невідповідності ухваленого судового рішення завданням та основним засадам цивільного судочинства.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13-ц, від 11 вересня 2024 року у справі № 242/38/23, від 20 листопада 2024 року у справі № 623/4675/19.

Відповідно до частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

Так, зі змісту наданих позивачем оригіналів розписок вбачається, що 11 лютого 2020 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6 000 (шість тисяч доларів США) строком на дванадцять місяців, тобто до 11 лютого 2021 року, 24 лютого 2020 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч доларів США) строком на дванадцять місяців, тобто до 24 лютого 2021 року, 05 травня 2020 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 (п`ять тисяч доларів США) строком на дванадцять місяців, тобто до 05 травня 2021 року у ОСОБА_1 .

Вказані розписки складені особисто ОСОБА_2 із зазначенням інформації про осіб (прізвище ім`я та по батькові позичальника та позикодавця), паспортних даних відповідача (УЗНР - 20), що узгоджуються із інформацією № 1071007 від 28 січня 2025 року з Єдиного демографічного реєстру, сум отриманих коштів та обов`язку позичальника повернути грошові кошти в обумовлений сторонами строк, дати складання та підпису позичальника.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку, що вказані розписки мають всі необхідні дані (реквізити), які має містити договір позики (дані про позичальника та позикодавця, суму позики; дані про отримання позики та про обов`язок позичальника повернути позику).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Разом з цим, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року 154/3443/18, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21 та інші).

Оригінали боргових документів без зазначення відомостей про повернення оспорюваних сум надані суду позивачем ОСОБА_1 як позикодавцем та долучені до матеріалів справи, що свідчить про невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення боргу, а доказів протилежного відповідачем ОСОБА_2 не надано.

Таким чином наявність у позивачки боргової розписки свідчить не лише про укладення договору та про передачу грошових сум позичальнику, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачем, яким на виконання приписів статтей 12, 81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок.

Отже, апеляційним судом установлено невиконання відповідачем ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань відповідно до умов укладених договорів позики від 11 лютого 2020 року на суму 6 000 доларів США; від 24 лютого 2020 року на суму 10 000 доларів США; від 05 травня 2020 року на суму 5 000 доларів США .

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша і третя статті 13 ЦПК України).

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із указаним позовом, на підставі частини першої статті 533 ЦК України визначила, що грошове зобов`язання за договором позики має бути виконане у гривнях.

Відповідно до змісту позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 790 091,40 грн, що еквівалентно 21 000 доларів США (на дату подання заяви).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відтак, зважаючи на вимоги позивача щодо стягнення коштів у гривні у розмірі 790 091,40 грн, що відповідно до ставки НБУ станом на момент звернення позивачем до суду еквівалентно - 21 000 доларів США, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в межах заявлених вимог.

За таких підстав, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при перегляді справи в апеляційному порядку.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 7 900,91 грн витрат за подання позовної заяви та 11851,36 грн витрат, понесених на оплату судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а всього 19 752,27 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 10 грудня 2024 року скасуватита ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 11 лютого 2020 року, від 24 лютого 2020 року, від 05 травня 2020 року у розмірі 790 091,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 752,27 грнсудових витрат, пронесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції - Верховного Суду.

Головуючий Л.П. Воронцова

Судді: В.В. Майданік

І.В. Склярська