Єдиний унікальний номер судової справи: 489/4793/24
Номер провадження 22-ц/812/573/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Носіковим І.М.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах

адвокатом Цокало Тетяною Михайлівною

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Костюченка Г.С. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (надалі АТ «ПУМБ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У червні 2024 року АТ «ПУМБ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 15 липня 2020 року на підставі кредитного договору № 901 ОСОБА_1 видано кредит у сумі 90 000 грн. Відповідачка належним чином не виконує свої кредитні зобовязання довготривалий строк, у зв`язку з чим утворилась заборгованість станом на 30 квітня 2024 року у розмірі 147 684,3 84 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 68 929,3 01 грн, заборгованості за процентами у розмірі 22,43 грн та заборгованості за комісією - 78 733, 40 грн. Позивач направив письмову вимогу відповідачці на адресу місця проживання, яку вона зазначила в анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачкою погашена не була.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вказану кредитну заборгованість, а також 2422,40 грн судового збору.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість в загальному розмірі 147 684, 84 грн, що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 68 929,3 01 грн, заборгованості за процентами у розмірі 22,43 грн та заборгованості за комісією у розмірі 78 733, 40 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» судовий збір в розмірі 2422, 40 грн.

11 жовтня 2024 року адвокат Цокало Т.М., діючи в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення, в якому просила його скасувати та призначити справу до судового розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2024 року заяву про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2024 року по справі за позовом АТ «ПУМБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2024 року скасовано. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 29 січня 2024 року на 13 -00 год.

18 листопада 2024 року адвокат Цокало Т.М. подала до суду відзив на позов, в якому просила прийняти заяву про часткове визнання позову в сумі 68 951,44 грн. Також адвокат Цокало Т.М. просила стягнути судові витрати, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

У відповіді на відзив, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

В додаткових поясненнях адвокат Цокало Т.М заперечувала проти стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією у розмірі 78 733,40 за кредитним договором №901.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість у загальному розмірі 147 684, 84 грн, що складається з: заборгованості за кредитом - 68 929, 01 грн.; заборгованості по процентам - 22,43 грн.; заборгованості за комісією - 78 733,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Стягнуто з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 3 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідачка свої зобов`язання за договором не виконала, наявну заборгованість у добровільному порядку в повному обсязі не погасила, вимога позивача про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором № 901 від 15 липня 2020 року підлягає задоволенню. Щодо стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн, суд першої інстанції виходив з тривалості розгляду справи, складності справи, часу, що був витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), фактичну участь представника відповідача при розгляді даної справи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Цокало Т.М., посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором змінити, зменшивши її розмір з 147 684, 84 грн до 68 951, 44 грн. Також адвокат просить зменшити розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» та стягнути з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога Банку щодо стягнення заборгованості за комісією, як складової заборгованості за кредитним договором № 901 від 15 липня 2021 року не підлягає задоволенню, оскільки відповідачці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно. З цих підстав, на думку адвоката положення кредитного договору укладеного між позивачем та ОСОБА_1 щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в розмірі 2 691 грн є нікчемним.

Зазначає, що Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Отже, комісія з обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, який споживач вимагає частіше одного разу на місяць.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання учасники справи не з`явились, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, враховуючи наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в оскаржуваній частині в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 липня 2020 року ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» підписали заяву №901 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій, зокрема, досягли домовленості про надання відповідачці споживчого кредиту на строк 36 місяців з 15 липня 2020 року по 15 липня 2023 року в сумі 90 000 грн. з розміром процентної ставки - 0,01% річних. Сторони договору також передбачили сплату позичальником комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% щомісяця, що становить 2691 грн щомісяця. Також умовами споживчого кредиту передбачений графік платежів, за яким щомісячний ануїтетний платіж складає - 5191,39 грн та останній платіж - 5191,11 грн., який має вноситися до 15 числа кожного календарного місяця.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статті 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути такі складові його повної вартості як заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами та комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

У заяві від 15 липня 2020 року, підписаній ОСОБА_1 , визначені валюта кредиту, розмір кредит, процентна ставка (0,01%), строк, на який видавався кредит (36 місяців), умови та порядок повернення коштів (щомісячний платіж), відповідальність за прострочення виконання зобов`язання.

Таким чином відповідачка, підписавши 15 липня 2020 року заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтвердила своїм підписом у заяві, в межах умов якого отримала кредит у вигляді безготівково перерахованих коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості та сплатою щомісяця комісії за кредитом в розмірі 2 691 грн, з кінцевим терміном повернення - 15 липня 2023 року.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, та виконання умов договору.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина 1 статті 1050 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 15 липня 2020 року відповідачці кредитні кошти шляхом їх перерахування на відкритий на ім`я ОСОБА_1 рахунок.

Виконання кредитодавцем свого обов`язку щодо передання 15 липня 2020 року ОСОБА_1 коштів в сумі 90 000 грн. шляхом перерахування на умовах кредиту на його рахунок підтверджено платіжною інструкцією № TR.43093311.54120.8810 (а.с. 40) та випискою по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 45-50), що є належними та достатніми доказами отримання відповідачкою у кредит коштів, оскільки відповідно до норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, що затверджене постановою правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, такі платіжна інструкція та виписка є первинними бухгалтерськими документам, що підтверджують рух коштів та отримання їх клієнтом. Доказів на спростовування того, що зазначений у платіжній інструкції та виписці по особовому рахунку рахунок не належить ОСОБА_1 суду нею надано не було.

Крім того, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки з рахунку ОСОБА_1 , який є первинним бухгалтерським документом, відповідачка тривалий час проводила виплати обов`язкових за умовами договору платежів.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 30 квітня 2024 року становить 147 684,3 84 грн, і складається з заборгованості за кредитом у розмірі 68 929,3 01 грн, заборгованості за процентами у розмірі 22,43 грн та заборгованості за комісією у розмірі 78 733, 40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі, суд першої інстанції вважав їх доведеними та обґрунтованими.

Між тим, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду в цілому, а саме щодо нарахування банком комісії за обслуговування кредитної заборгованості, з наступних підстав.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суд установив, що 15 липня 2020 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (договір про надання споживчого кредиту), умовами якого (пункт 4, розділ «Графік платежів») передбачено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати комісію - плату за обслуговування кредитної заборгованості.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 зроблений такий висновок.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні обслуговуванням кредитної заборгованості, передбачена в пункті 4, розділі «Графік платежів». Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 2,99% щомісяця, що становить 2691 грн.

При цьому в укладеному сторонами кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту пункті 4 та розділу «Графік платежів» кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків у справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22)

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачки комісії в розмірі 78 733, 4 грн є помилковим, оскільки відповідно до абзацу першого частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За такого необґрунтованим є і висновок суду щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

За викладених вище обставин, доводи апеляційної скарги щодо нікчемності умов договору щодо сплати позивачем комісії на користь Банку є слушними.

Враховуючи, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, зокрема положення статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування», а також Правила про споживчий кредит, внаслідок чого помилково визначився із розміром заборгованості відповідача за Договором, рішення суду в силі вимог пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» 68 951,44 грн заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2020 року, станом на 30 квітня 2024 року, з яких: 68 929,01грн заборгованість за кредитом; 22, 43 грн - заборгованість за відсотками.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками перегляду справи позовні вимоги задоволені частково (на 46,7%), відповідно слід розподілити понесені сторонами у справі судові витрати.

Так, за подання позовної заяви позивач сплатив 2 422,40 грн судового збору, тому з відповідачки слід стягнути 46,7 % від цієї суми, тобто 1131, 26 грн.

Також, оскільки апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі, з позивача підлягає стягненню судовий збір у розмір 3633,60 грн, сплачений ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Тому з позивача на користь відповідачки слід стягнути в порядку розподілу судових витрат 2 502, 34 грн. (3 633, 60 грн - 1131, 26 грн).

Разом з тим, в апеляційній скарзі, представником ОСОБА_2 - адвокатом Цокало Т.М. заявлено про розподіл витрат на професійну правову допомогу надану нею відповідачці ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд враховує наступне.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Натомість в матеріалах справи відсутнє клопотання представника позивача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

На підтвердження надання правничої допомоги під час апеляційного розгляду, адвокатом Цокало Т.М. надано Ордер на надання правничої допомоги Серія №1284611 від 03 березня 2025 року, свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю, Договір № 1079 про надання правничої допомоги від 10 жовтня 2024 року та детальний опис робіт (наданих послуг), складений адвокатом Цокало Т.М. 03 березня 2025 року ( а.с. 218- 220, 221).

Розділом 3 Договору № 1079 про надання правничої допомогу передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються даним договором, детальним описом робіт (наданих послуг) або додатковою угодою до даного договору.

Сплата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на розрахунковий рахунок адвоката.

Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) адвокатом Цокало Т.М. були надані наступні види правничої допомоги: підготовка та написання апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2025 року, за що передбачений гонорар у фіксованому розмірі - 4000 грн. Також зазначено, що Клієнтом станом на 03 березня 2025 року внесено гонорару 4000 грн готівкою, згідно квитанції № 1079-1 від 26 лютого 2025 року (а.с.222).

За такого, перевіривши обґрунтованість клопотання про розподіл зазначених витрат, додані документи, а також відсутність заяви позивача про зменшення витрат на правничу допомоги, колегія суддів вважає, що розмір заявлених представником відповідачки - адвокатом Цокало Т.М. витрат на професійну (правничу) допомогу у сумі 4 000 грн відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг та критерію розумності їхнього розміру. Разом з тим, такі витрати є співмірними із виконаною роботою у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, оцінивши подані представником відповідачки докази на підтвердження понесених нею витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що витрати Пініної І.М. на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи у суді апеляційної інстанції, підлягають задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з позивача АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 їх у розмірі 4000 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Цокало Тетяною Михайлівною - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2025 року - змінити.

Позов Акціонерного товариства Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» () 68 951, 44 грн заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2020 року, станом на 30 квітня 2024 року, з яких: 68 929, 01 грн заборгованість за кредитом; 22, 43 грн заборгованість за відсотками.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 2 502, 34 грн судового збору.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 4000 грн витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року.