Провадження № 22-ц/4808/431/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

08 серпня 2024 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, покликаючись на те, що 19 липня 2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від першого шлюбу у ОСОБА_1 є неповнолітня дитина 2008 року народження. Сімейне життя з чоловіком не склалось через різні погляди на сімейне життя та відсутність взаєморозуміння. Фактично шлюбні стосунки припинено, на даний час вони проживають окремо. Діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Син часто хворіє, що підтверджується відповідними медичними висновками. Діти відвідують Небилівський ліцей Перегінської селищної ради, гурток англійської мови та гімнастику, і відповідно необхідні кошти на придбання одягу, шкільного приладдя, продуктів харчування тощо. Її особистих коштів не вистачає для повноцінного утримання дітей, тому вона вимушена звертатись до суду про стягнення аліментів. Відповідач працює в роті особливого призначення патрульної служби поліції, батальйон «Івано-Франківськ», є працездатною особою. Відповідач має у своїй власності рухоме майно автомобіль, нерухоме майно - будинок (квартиру) та має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей.

Позивач просить стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 08 серпня 2024 року, до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави 1211 грн. 20 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Скаржник вважає оскаржене рішення необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обгрунтовує апеляційну скаргу тим, що позивач протягом тривалого часу вчиняла систематичне домашнє насильство у присутності малолітніх дітей, у зв?язку з чим до неї застосовано заходи обмежувального припису рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2024 року. Також окремою ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2024 року зобов?язано орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради вжити відповідних заходів в межах їхньої компетенції щодо захисту прав та інтересів малолітніх дітей. Оскільки позивач і надалі продовжувала вчиняти домашнє насильство в сім?ї, то скаржник зазначає, що звернувся до суду із позовом про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав, який перебуває на розгляді в Івано-Франківському міському суді (цивільна справа №344/20116/24). Вказує, що в межах даної справи просив зупинити провадження. Проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження, мотивуючи, що відсутня об?єктивна неможливість розгляду даної справи, оскільки від вирішення судом цивільної справи №344/20116/24 не залежить встановлення обставин, що стосуються підстав, заявлених у даній справі, а зібрані у ній докази та склад сторін надають можливість встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Тобто, при винесенні рішення у даній справі Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області прийшов до хибного висновку, порушивши норми цивільного права, зокрема ст. ст. 251,253 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 зазначає, що сплачує на утримання кожної дитини добровільну суму, відкрив картковий рахунок на сина ОСОБА_4 .. Купляє своїм дітям одяг, їжу та надає кошти на їх рахунки. Крім того посилається на те, що оплачує аліменти на старшого сина ОСОБА_5 , який навчається та здобуває вищу освіту, згідно з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/14516/23 від 19 вересня 2023 року.

Скаржник вказує, що є інвалідом війни, ветераном Національної поліції, не працює, а отримую пенсію по інвалідності. Тому вважає, що в порушення положень статті 182 СК України, статті 89 ЦПК України суд першої інстанції належним чином доводів відповідача не перевірив і не з?ясував, чи спроможний він надавати матеріальну допомогу неповнолітнім дітям в таких розмірах. Стверджує, що зазначені обставини справи не досліджені в повному обсязі судом першої інстанції, тому суд дійшов до хибного висновку, задовольняючи позовні вимоги.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення скасувати та зупинити провадження в даній справі до закінчення розгляду справи № 344/20116/24 про відібрання дітей та розгляду кримінальної справи № 344/58/25 за обвинувальним актом окружної прокуратури м. Івано-Франківськ про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 390-1 КК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про стягнення аліментів.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що19 липня 2011 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстровано шлюб.(а.с.13).

За час перебування в шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.10-12).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишено проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 (а.с.14-16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, зважаючи на досліджені обставини, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом стягнення з відповідача аліментів в користь позивача, на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 08 серпня 2024 року, до досягнення дітьми повноліття.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, у тому числі і щодо її утримання.

Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При визначенні способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину суд має керуватися частиною 3 статті 181 СК України, яка передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною 2 статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України встановлено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Відповідно до статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

Отже, підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 181, 183, 184 СК України.

Відповідно до вимог статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з ч.1ст.80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років 3196 гривень.

Таким чином, при визначенні розміру аліментів застосовують згадані норми п.3-2 ч.1 та ч.3 ст.182 СК України.

Відповідач всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України у контексті вказаної норми ст. 180 СК України не надав суду доказів того, що на день ухвалення оскарженого рішення суду він не мав можливості сплачувати кошти на утримання дітей, не надав документів, які підтверджують відсутність у нього доходу, або перебування у нього на утриманні інших осіб, крім старшої дитини, що враховано судом, існування будь-яких інших обставин, що мають істотне значення при вирішенні спору про стягнення аліментів на утримання дітей та не спростував наявні у справі вищевказані докази, на які покликався суд першої інстанції на обґрунтування висновків про спроможність відповідача сплачувати аліменти у присудженому розмірі.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів неможливості сплати аліментів у такому розмірі відповідач до суду не надав. У матеріалах справи відсутні дані щодо доходів відповідача,та до суду апеляційної інстанції їх також не надано. При цьому, відповідач перебуває у працездатному віці, має третю групу інвалідності, яка передбачає помірно обмежену працездатність, однак не виключає її. Інвалідність не є підставою, що перешкоджає виплаті аліментів. Грошові кошти на утримання неповнолітніх дітей зобов`язані виплачувати всі батьки, тим більше ті, щодо яких виноситься судове рішення. У Переліку видів заробітної плати та інших доходів, з яких здійснюється утримання аліментів на неповнолітніх дітей, прямо вказується, що до подібних доходів відносяться всі види пенсій та виплати на допомогу по тимчасовій непрацездатності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів правильно виходив із того, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття в рівних частинах, врахував обставини, зазначені у ст.182 СК України, а саме, матеріальний стан сторін, потреби дітей, які на даний час проживають з позивачем, матеріальні можливості та потреби відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову частково.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ухвалення рішення у даній справі про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей до вирішення цивільної справи №344/20116/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав, а також до вирішення цивільної справи №344/58/25 за обвинувальним актом Окружної прокуратури м. Івано-Франківськ про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.390-1 КК України є передчасним, однак судом першої інстанції у задоволенні відповідного клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі було відмовлено, то ці доводи не заслуговують на увагу з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Клименка О.І. про зупинення провадження у даній цивільній справі відмовлено.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно з ч.2 ст.252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстави наявності спору про батьківство (материнство), визначення місця проживання дитини, про участь одного з батьків або родичів у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною.

Оскільки судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі №344/20116/24 про відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи існування обставин, якими ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги, причинний матеріально-правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи, а також враховуючи, що відповідно до ч.2 ст.252 ЦПК України не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстави наявності спору про визначення місця проживання дитини, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження у даній справі, а тому доводи апеляційної скарги про передчасність ухвалення рішення у справі про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей до вирішення справ №344/20116/24 та №344/58/25, є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів на утримання дитини.

Крім того, відповідно до положень частини 1статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року в справі № 583/5413/18 (провадження № 61-13942св19).

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів,а саме встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою наступного звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. З цього приводу відповідач не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом. Докази про те, що ці обставини існували в межах даного спору у справі, відсутні.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20; від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22.

Наведене свідчить, що відповідачем не спростовано висновки суду першої інстанції, і він не позбавлений права в подальшому після зміни певних обставин звернутися до суду з позовом про припинення стягнення аліментів з нього, звільнення від сплати заборгованості та стягнення аліментів на утримання дітей з нього на свою користь або про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дітей за наявності для того відповідних підстав. Факт проведених виплат відповідачем на утримання дітей за період до ухвалення оскарженого судового рішення не виключає наявність спору щодо утримання дітей, який має бути вирішений судом.

Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка. Факт того, що діти проживають разом із позивачем, потребують утримання батьків за будь-яких обставин, навіть при наявності обмежувального припису для позивача стосовно відповідача, не спростований в ході розгляду справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 квітня 2025 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.М. Луганська