ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/918/24Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г. І.
Провадження № 22-ц/817/278/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого Гірського Б.О.

суддів Костіва О.З., Храпак Н.М.

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу № 594/918/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Бабій Назарій Іванович на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2024 року (ухвалене суддею Зушман Г.І., повний текст судового рішення складено 20 грудня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 01 липня 2021 року у справі №594/31/21 за її позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, проведено поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і визнано за нею та відповідачем право власності на 1/2 частки вищезазначеного житлового будинку, за кожним.

Вказувала на те, що 08 жовтня 2021 року вона на підставі вищезазначеного рішення суду здійснила державну реєстрацію права власності на належну їй 1/2 частку житлового будинку.

Даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,10 га., з кадастровим номером :02:001:0155 і цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності на яку 08.05.2020 року зареєстровано за відповідачем на підставі Державного акту серія та номер ЯБ№804874, який виданий на підставі рішення сесії Борщівської міської ради від 02.08.2005 року №1386, яким внесено зміни до рішення міської ради №120 від 14.12.1999 про передачу безоплатно в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 ..

Зазначала, що спірна земельна ділянка в розумінні сімейного законодавства є особистою приватною власністю колишнього чоловіка ОСОБА_2 , а тому не була предметом поділу майна подружжя відповідно до рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 01.07.2021 року.

Посилалась на те, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі N 910/18560/16).

Стверджувала, що таким чином вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки не може реалізувати своє право власності на 1/2 частки спірної земельної ділянки, яке в силу ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України перейшло до неї в момент набуття права власності на 1/2 частку житлового будинку, оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку передати їй у власність частину спірної земельної ділянки.

На підставі наведеного, просила суд витребувати у відповідача ОСОБА_2 в її користь 1/2 частини земельної ділянки площею 0,10 га., з кадастровим номером :02:001:0155, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Бабій Н.І. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим і таким, що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що при переході права власності на житловий будинок чи його частину, до такої особи на підставі прямого припису закону незалежно від волі попереднього власника, переходить право власності на земельну ділянку, розміщену під цим жилим будинком. А тому вважає, що позивачці не потрібно підтверджувати своє право власності на частину земельної ділянки, шляхом звернення до суду з окремим позовом про його визнання, адже такий перехід відбувається автоматично, а право власності презюмується.

З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі №362/2707/19, звертає увагу на те, що майно, яке не визначене індивідуально або не виділено в натурі, тобто частка такого майна, підлягає витребовуванню у судовому порядку.

Також з посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2021 року у справі №920/842/19 та від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, вказує на те, що Верховний Суд виснував, що вимога про припинення права власності на земельну ділянку та визнання права власності на цю земельну ділянку у зв`язку із набуттям права власності на майно (будівлю) є неефективним способом захисту, який не призведе до поновлення права, а належним способом захисту майнового права є заявлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто пред`явлення віндикційного позову.

Вважає, що суд першої інстанції не мотивував та не навів правового обґрунтування, чому за конкретних обставин даної справи, витребування 1/2 частини земельної ділянки є неефективним способом захисту, а визнання права власності на 1/2 частину такої ділянки є ефективним.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Бабій Н.І. підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Грабовий О.А. заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Заочним рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 01 липня 2021 року у цивільній справі №594/31/21, яке набрало законної сили 10 серпня 2021 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Проведено поділ спільного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Зі змісту зазначеного заочного рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 01 липня 2021 року у цивільній справі №594/31/21 також встановлено, що сторони у справі позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 08 травня 1986 року Борщівським райвідділом ЗАГС Тернопільської області, актовий запис № 26, який заочним рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 листопада 2019 року було розірвано.

Право спільної часткової власності позивачки ОСОБА_1 на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння зареєстроване державним реєстратором Борщівської міської ради 08 жовтня 2021 року, номер відомостей про речове право:44513609.

Право спільної часткової власності відповідача ОСОБА_2 на 1/2 частину цього ж домоволодіння зареєстроване державним реєстратором Борщівської міської ради 01 липня 2020 року, номер відомостей про речове право: 37166104 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 384058036 від 24 червня 2024 року).

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га., з кадастровим номером :02:001:0155, для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 804874, виданим 06 лютого 2006 року Борщівською міською радою на підставі рішення сесії Борщівської міської ради від 22 серпня 2005 року №1386 , а також Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024.

Зазначену вище земельну ділянку було передано безоплатно у власність відповідачу ОСОБА_2 рішенням Борщівської міської ради від 14 грудня 1999 року №120, в яке внесено зміни рішенням Борщівської міської ради від 22 серпня 2005 року № 1386, що підтверджується копіями відповідних рішень.

Тобто вказана земельна ділянка набута у власність шляхом її приватизації відповідачем ОСОБА_2 , як одним із подружжя, в 2005 році і є його особистою приватною власністю.

Право власності відповідача ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1 га. з кадастровим номером :02:001:0155 зареєстроване державним реєстратором Борщівської міської ради 08 травня 2020 року, номер відомостей про речове право: 36450650 (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 384058036 від 24 червня 2024 року).

Оціночна вартість спірної земельної ділянки площею 0,1000 га. з кадастровим номером :02:001:0155 згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 25 червня 2024 року становить 87 688,83 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не ставила вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки на підставі ст. 120 ЗК України, а тому її вимога про витребування від відповідача ОСОБА_2 в її користь 1/2 частини цієї земельної ділянки є передчасною.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 16 ЦК України право на звернення до суду за захистом свого права і встановлені способи захисту, серед яких є визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18)).

Аналогічні висновки щодо переходу права власності на земельну ділянку до особи у разі набуття у власність житлового будинку містяться в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18), від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18), від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19), від 16 листопада 2022 року у справі № 127/11015/21 (провадження № 61-4122св22).

Особа, як учасник спільної часткової власності на будинок, набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок, тобто остання має право на 1/2 частину земельної ділянки у порядку поділу. Окремо вимогу про поділ не слід заявляти. (див. постанову Верховного Суду від 12.07.2023 року у справі №607/198/22).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Так, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Так, судом встановлено, що спірна земельна ділянка, яка виділялась для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, була набута у власність відповідачем ОСОБА_2 шляхом її приватизації в 2005 році, а тому вважається його особистою приватною власністю і він зареєстрував право власності на неї до проведеного рішенням суду від 01.07.2021 року поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, як спільного сумісного майна подружжя.

З огляду на вказані фактичні обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не була власником спірної земельної ділянки і відповідно незаконно її не позбавлялася, а набуває таке право в силу закону внаслідок проведеного поділу будинку, який був спільною сумісною власністю подружжя.

Тому, за наявності спору з питання переходу права власності (не визнання чи оспорення такого права) на частину земельної ділянки, яка відповідає розміру частки позивачки у праві власності на житловий будинок, який був спільною сумісною власністю подружжя і поділ якого проведено судом, належним способом захисту порушеного права буде пред`явлення вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, у відповідності до вимог статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі №362/2707/19, на постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2021 року у справі №920/842/19 та від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, оскільки висновки у цих справах та фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин у справі, що переглядається, є різними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.