КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 367/7689/16
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/150/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Левенця Б. Б.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 березня 2023 року (суддя Карабаза Н. Ф.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

у жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 42228грн 66коп.заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 24 травня 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 4 500грн відповідно до укладеного кредитного договору № б/н, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте всупереч вимогам договору відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання, в результаті чого станом на 31 серпня 2016 року виникла заборгованість у загальному розмірі 42 228,66грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 4 326,05грн, із заборгованості за процентами за користування кредитом - 32 115,53грн, із заборгованості за пенею та комісією - 3 300,00грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн - штраф (фіксована частина), 1 987,08грн - штраф (процентна складова).

Під час судового розгляду АТ КБ «Приватбанк» подало заяву про зменшення позовних вимог і просило стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість за договором № б/н від 24 травня 2012 року в розмірі 18 890,21грн, з яких: 4 326,05грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 12 092,91грн - заборгованість за простроченими відсотками та 2 471,25грн - заборгованість з пені.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач не заперечував як факт укладення кредитного договору, так і факт користування кредитними коштами, а тому суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.

Позивач зазначає, що до позовної заяви додані всі необхідні докази на підтвердження позовних вимог, зокрема, виписка з банківського рахунку відповідача.

Позивач вважає, що встановлення кредитного ліміту та процентної ставки у відповідності до приписів Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку не суперечить погодженим сторонами договірним умовам. Вказує також, що в разі, коли в договорі не зазначено процентну ставку за користування кредитними коштами, то відсотки стягуються на підставі облікової ставки НБУ.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 24 травня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій погодився, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві ОСОБА_1 просив видати йому кредитну картку «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом у сумі 15 000грн.

Згідно кредитного договору б/н від 25 травня 2012 року відповідач отримав картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня жовтня 2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком не надано жодних письмових доказів щодо розміру кредитного ліміту за кредитним договором № б/н від 24 травня 2012 року, а також щодо номеру картки та строку її дії, за якою ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 500грн.

Суд зазначив, що зі змісту наданої банком довідки вбачається, що клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 25 травня 2012 року отримав картку № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня жовтня 2015 року, однак позовні вимоги стосуються кредитного договору № б/н від 24 травня 2012 року.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що

визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

У справі, яка переглядається, кредитний договір укладений у формі анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, підписаній 24 травня 2012 року та в якій позичальник висловив намір отримати кредитну картку із встановленням кредитного ліміту.

Апеляційний суд зауважує, що в разі видачі банком клієнту кредитної картки відкривається картковий рахунок, з яким вже асоціюватиметься відповідна картка. Отримання клієнтом кредитної картки та використання ним кредитного ліміту є отриманням кредиту за поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

У суді першої інстанції банк надав суду документи про те, що картковий рахунок на підставі анкети-заяви відповідача від 24 травня 2012 року був відкритий наступного дня - 25 травня 2012 року. В цей же день клієнту встановлено кредитний ліміт (спочатку 300 грн, а потім 4 500 грн). У зв`язку з відкриттям карткового рахунку позичальник отримав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії до останнього дня жовтня 2015 року.

Колегія суддів звертає увагу, що чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не було передбачено обов`язку банку здійснити відкриття карткового рахунку в день звернення клієнта з анкетою-заявою. Крім того, не виключається й видача банком кредитної картки з наступною (відкладеною) її активацією після відкриття карткового рахунку.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не підтвердив обставини видачі ОСОБА_1 кредиту (встановлення кредитного ліміту та видачі кредитної картки) на підставі кредитного договору № б/н від 24 травня 2012 року винятково з тієї підстави, що в банківських документах зазначена інша дата відкриття карткового рахунку, а саме 25 травня 2012 року. Не спростовує обставину наявності між сторонами зобов`язальних кредитних відносин за договором № б/н від 24 травня 2012 року і той факт, що в одному із багатьох наданих банком документів (а саме в довідці від 24 квітня 2019 року) помилково (внаслідок допущеної описки) зазначено, що картка № НОМЕР_1 видана відповідачу на підставі договору № б/н від 25 травня 2012 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, подаючи відзив на позовну заяву, не заперечував обставину отримання кредитної картки НОМЕР_2 саме на підставі анкети-заяви від 24 травня 2012 року. Також відповідач не заперечував факт користування кредитними коштами.

На підтвердження вказаної обставини банк надав суду виписку з банківського рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ КБ «Приватбанк», за змістом якої позичальник

користувався кредитними коштами винятково із застосуванням картки НОМЕР_2.

При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (зокрема, постанова від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16).

Матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами будь-яких інших договірних відносин ніж ті, які виникли на підставі анкети-заяви від 24 травня 2012 року, і сторони на такі обставини не посилались у своїх аргументах чи запереченнях.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем не надано доказів встановлення відповідачеві кредитного ліміту та його використання позичальником із застосування картки, виданої саме на підставі анкети-заяви від 24 травня 2012 року.

Досліджуючи питання обґрунтованості позовних вимог у заявленому банком обсязі та розмірі, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (частини перша, друга статті 1056-1 ЦК України).

Пред`являючи позов про стягнення заборгованості в цій справі, банк просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути також складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість, та пеню.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на

сайті: https://privatbank.ua.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначено, що до таких правовідносин не підлягають застосуванню правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин (травень 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (травень 2019 року). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду зауважила, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та без досягнення у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів і комісії, наданий банком витяг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Оскільки надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку мають мінливий характер, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що їх не можна вважати складовою кредитного договору в частині можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно реалізувати свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, оскільки вказаний документ є значним за обсягом і потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні таких договорів АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в частині обов`язку повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності й уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Водночас Велика Палата Верховного Суду вказала, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, отримання якої відповідач не заперечував.

Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що кредитор має право на повернення тих коштів, які ним були безпосередньо надані відповідачу в позику (тіло кредиту).

Разом з цим, вимоги про стягнення заборгованості за відсотками й неустойкою задоволенню не підлягають, так як позивачем не надано доказів погодження розміру відсотків та пені з відповідачем.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на правовий висновок колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, сформульований у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 588/62/18, про необхідність застосування відсоткової ставки, визначеної на рівні облікової ставки НБУ, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки з урахуванням ієрархії правових висновків суду касаційної інстанції висновки Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 607/1662/21).

Тому застосуванню у цій справі підлягають саме висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 342/180/17, а відтак без погодження сторін в анкеті-заяві таких істотних умов кредитного договору, як нарахування відсотків за користування кредитними коштами і неустойки за порушення термінів погашення кредиту, АТ КБ «Приватбанк» має право на повернення лише фактично наданих відповідачу кредитних коштів (тіла кредиту).

У той же час апеляційний суд зазначає, що в суді першої інстанції відповідачем у відзиві на позовну заяву вказано на необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, тому при вирішенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають встановленню обставини щодо дотримання банком строку на звернення до суду з цим позовом.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Апеляційний суд зазначає, що отримання кредитних коштів шляхом використання кредитного ліміту в межах поновлювальної кредитної лінії передбачає наявність окремих подій (епізодів) користування кредитними коштами, тому позовна давність відраховується після кожного випадку користування кредитними коштами (здійснення платежу чи зняття готівки) і становить 3 роки з моменту кожного відповідного платежу.

З матеріалів справи вбачається, що з цим позовом банк звернувся до суду 13 жовтня 2016 року, а тому банк у судовому порядку має право на стягнення лише тієї суми кредиту, яку відповідач отримав (використав) у період з 14 жовтня 2013 року до 13 жовтня 2016 року.

Проаналізувавши виписку з банківського рахунку відповідача, надану банком у суді першої інстанції, колегія суддів встановила, що протягом зазначеного періоду позичальник лише одного разу користувався кредитними коштами, здійснивши 19 жовтня 2013 року зняття готівки в банкоматі на суму 624грн. Крім того, 30 листопада 2013 року мало місце поповнення карткового рахунку на суму 50грн (без зазначення особи платника).

Усі інші банківські операції за рахунком відповідача у спірний період (та в подальшому) полягають в автоматичному списанні банком коштів на погашення відсотків, штрафів, комісії, страховки тощо, що не є використанням кредитного ліміту позичальником у розумінні вимог закону.

За таких обставин, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за договором № б/н від 24 травня 2012 року у розмірі 574грн (624грн - 50грн).

Решта заборгованості за тілом кредиту, яка виникла до 14 жовтня 2013 року, не підлягає стягненню з відповідача, так як банком пропущений строк позовної давності при пред`явленні позовних вимог у цій частині.

Колегія суддів додатково зазначає, що поповнення карткового рахунку відповідача 30 листопада 2013 року на 50грн не може вважатися визнанням позичальником усієї суми боргу та переривати позовну давність у розумінні статті 264 ЦК України, оскільки зі змісту банківської виписки неможливо встановити особу платника, а також те, що вказаний платіж здійснений не в рахунок погашення боргу в розмірі 624грн, а на визнання наявності заборгованості, яка виникла внаслідок користування кредитним лімітом до жовтня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 574грн.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам позову у загальному розмірі 103,35 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 березня 2023 року

скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 24 травня 2012 року у сумі 574грн та судовий збір у сумі 103,35грн, а всього 677грн 35коп.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Б. Б. Левенець