Справа № 161/6917/24 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/474/25 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Данилюк В. А., Карпук А. К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юбіджі Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором підряду, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , поданою від її імені представником ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ТОВ «Юбіджі Груп» звернулося до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 21.11.2023 між ОСОБА_1 (Замовник) і ТОВ «Юбіджі Груп» (Підрядник) було укладено договір підряду № 54, відповідно до умов якого підрядник зобов`язувався виконати внутрішні оздоблювальні роботи в квартирі АДРЕСА_1 у строк до 25.01.2024, а замовник мала оплатити вартість робіт та витрати підрядника по замовленню та доставці матеріалів на об`єкт на умовах даного договору відповідно до комерційної пропозиції на загальну суму 463 878,20 грн.

На виконання пункту 2.3.1. договору замовником було сплачено 21.11.2023 попередню оплату у розмірі 139 000,00 грн та в подальшому 22.12.2023 сплачено 88 099,70 грн, що підтверджено прибутковими касовими ордерами.

Замовнику 15.02.2024 засобами електронного зв`язку (через Телеграм-канал) підрядником було направлено акт виконаних робіт на погодження, після чого замовник мала з`явитися на об`єкті для прийняття робіт та відповідно для узгодження і підписання цього акту. Підрядник при цьому продовжив виконувати ремонтні роботи на об`єкті.

08.03.2024 після зустрічі позивача із замовником між сторонами було досягнуто ряд домовленостей, а саме: про внесення змін до акту виконаних робіт, про оплату залишку суми, на яку було виконано роботи за договором та про розірвання договору за домовленістю сторін.

Угоду про розірвання договору склала та направила через засоби електронного зв`язку сама замовник, яка і була її ініціатором.

Підрядник погодився підписати угоду про розірвання договору, але за умови підписання акту виконаних робіт станом на 07.03.2024 на загальну суму 307 909,70 грн та оплати залишку коштів за фактично виконані роботи в сумі 80 809,70 грн.

У зв`язку із відсутністю оплати залишку коштів за фактично виконанні роботи по договору та не підписання акту виконаних робіт станом на 07.03.2024, підрядник направив замовнику вищевказаний акт виконаних робіт поштою разом із повідомленням від 20.03.2024 про розірвання договору в односторонньому порядку та повідомив про необхідність оплатити заборгованість за договором у розмірі 80 809,70 грн.

Ураховуючи те, що замовник не сплатила заборгованість за договором підряду, а також не підписала і не повернула другий примірник акту підряднику, чим грубо порушила умови договору, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 80 809,70 грн заборгованості за договором підряду № 54 від 21.11.2023 та понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юбіджі Груп» 13 632,02 грн заборгованості за договором підряду № 54 від 21.11.2023 та 510,80 грн судового збору.

Відмовлено ОСОБА_1 у відшкодуванні понесених нею судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову у позові. Прийняти до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 для спільного розгляду із первісним позовом та об`єднати в одне провадження. Зустрічний позов задовольнити. Стягнути з ТОВ «Юбіджі Груп» на користь ОСОБА_1 завдані збитки, моральну шкоду та судові витрати.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У цій справі це 10 квітня 2025 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки договір між сторонами розірвано, а виконані позивачем роботи частково лишилися неоплаченими, позивач вправі вимагати від відповідача повернення переданого боргу в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання, та в даному випадку становить 13 632,02 грн.

При цьому суд, посилаючись на висновки п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) щодо самостійного застосування судом норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, а також на висновки постанов Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19), висновки постанови Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц щодо предмету регулювання глави 83 ЦК України, дійшов висновку про необхідність стягнення коштів із застосуванням ст. 1212 ЦК України.

Відмовляючи у відшкодуванні відповідачу понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу і за проведення експертизи, суд першої інстанції послався на те, що у першій своїй заяві по суті спору відзиві на позовну заяву відповідач не подала суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Проте, такі висновки зроблені помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з вимогами п. п. 1, 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено, що 21 листопада 2023 року між ТОВ «Юбіджі Груп» (підрядник) і ОСОБА_1 (замовник) було укладено договір підряду № 54 (т.1 а.с.6-11), за умовами якого підрядник зобов`язувався створити комерційну пропозицію та виконати внутрішні оздоблювальні роботи квартири за адресою: АДРЕСА_2 (об`єкт) власними і залученими силами, і передати їх замовнику у встановлений строк, а замовник зобов`язувався прийняти роботи та повністю оплатити вартість виконаних робіт, а також відшкодувати усі витрати підрядника на умовах даного договору (п. 1.1).

Згідно з п. 1.4. термін виконання робіт встановлено до 25 січня 2024 року.

Вартість договору (вартість виконаних робіт та вартість власних матеріалів підрядника) становить 463 878,20 грн, згідно комерційної пропозиції (додаток 1), яка є невід`ємною частиною договору, але не є остаточною (п.2.1).

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчити її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (п.3.1.2).

Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду виплативши підряднику плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Витратами, які поніс підрядник у зв`язку із підготовкою до виконання робіт за даним договором є документально підтверджені витрати на закупівлю матеріалів, які були необхідні для виконання робіт за даним договором (п. 3.1.4).

Пунктом 3.1.5. передбачено умови, за яких замовник вправі вимагати від підрядника безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк або пропорційного зменшення ціни роботи.

Замовник зобов`язаний протягом всього строку виконання робіт сприяти підрядникові у виконанні даних робіт, а саме зобов`язаний забезпечувати можливість вільного, безперервного та безперешкодного доступу працівників і техніки підрядника до об`єкту, а також до систем електро-, тепло та водопостачання об`єкта (п. 3.2.1).

У разі невиконання замовником обов`язку, передбаченого п. 3.2.1 даного договору щодо сприяння підряднику у виконанні робіт, підрядник має право не розпочинати роботу, а розпочату роботу зупинити та за своїм вибором:

- вимагати відшкодування завданих збитків, включаючи додаткові витрати, викликані простоєм, перенесенням строків виконання робіт;

- вимагати підвищення вартості робіт;

- розірвати даний договір в односторонньому порядку та вимагати відшкодування завданих збитків (п. 3.3.6).

Згідно прибуткових касових ордерів від 21 листопада 2023 року та від 22 грудня 2023 року відповідач сплатила на користь позивача 227 099,70 грн в рахунок оплати робіт (т.1 а.с.11-зворот, 12).

З матеріалів справи вбачається, що роботи не були виконанні вчасно, що не заперечується сторонами.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові ( ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України).

Статтею 882 ЦК України встановлено передання та прийняття робіт за договором будівельного підряду. Так, за змістом цієї норми замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, - етапу робіт, зобов`язаний негайно розпочати їх прийняття; передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами; у разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною; акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Відповідно ч. 4 ст. 849 ЦК України замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені положеннями статті 651 ЦК України, відповідно до яких зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір підряду між сторонами є розірваний з 07 березня 2024 року дати повідомлення відповідачем про своє рішення.

При цьому суд помилково зробив висновок, що для розірвання договору відповідачем було заявлено лише єдину підставу порушення підрядником строків виконання робіт.

Згідно з надісланим відповідачем позивачу листом від 07.03.2024 встановлено, що підставою для не підписання акту виконаних робіт було завищення вартості робіт та послуг, зазначення робіт, які фактично не виконані, відсутність документально підтверджених витрат на закупівлю матеріалів та порушення строків виконання робіт, у зв`язку із чим надіслано відповідачу угоду про розірвання договору підряду (т.1 а.с.39-40).

Фактично відповідачем як замовником виконано вимоги п. 3.3.10 щодо надання вказівок у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Досліджуючи договір підряду, суд повинен надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та багатьох інших.

Пред`являючи позов про стягнення заборгованості за договором підряду, позивач посилався на:

а) положення статей 509, 526, 610, 611, 626, 629 ЦК України та п. п. 3.2.1., 3.2.4, 1.1., 3.3.6. укладеного між сторонами договору підряду.

При цьому заявляв, що

б) замовнику 15.02.2024 засобами електронного зв`язку підрядник направив акт виконаних робіт на погодження. При цьому продовжував виконувати ремонтні роботи на об`єкті.

в) після зустрічі сторін було досягнуто ряд домовленостей, а саме: про внесення змін до акту виконаних робіт, про сплату залишку суми, на яку було виконано роботи за договором та про розірвання договору за домовленістю сторін. Угоду про розірвання договору склав і направив сам замовник, який і був її ініціатором.

г) підрядник погодився підписати угоду про розірвання договору, але за умови підписання акту виконаних робіт станом на 07.03.2024 на загальну суму 307 909,70 грн та оплату залишку коштів за фактично виконані роботи в сумі 80 809,70 грн.

д) замовник посилався на неможливість підписати отриманий акт через відсутність первинних документів, які підтверджують вартість матеріалів, використаних під час ремонту.

е) підрядник виконав роботи за договором підряду всього на загальну суму 307 909,70 грн, що підтверджується актом виконаних робіт станом на 07.03.024; замовник за умовами договору сплатила кошти на загальну суму 227 099,70 грн, відповідно у замовника (відповідача) наявна заборгованість за даним договором на суму 80 809,70 грн, яка підлягає стягненню.

Натомість, суд першої інстанції при ухваленні рішення виходив із положення статті 1212 ЦК України, якою визначено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Разом із тим принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Але застосування судом цього принципу не є безмежним.

При цьому установлено, що позивач у позові не посилався на ст. 1212 ЦК України та не ставив вимогу про стягнення коштів, у зв`язку з набуттям, збереженням майна відповідачем без достатньої правової підстави.

Про такі обставини позивач не уточнював у ході розгляду справи і сторони не давали пояснень.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 (провадження № 61-7861 св 22).

Згідно з матеріалами справи як позивач, так і відповідач не надавали пояснень та доказів щодо набуття, збереження майна відповідачем без достатньої правової підстави, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав кваліфікувати спірні правовідносини вказаною вище нормою права, тобто перекваліфіковувати правовідносини, з яких виходив сам позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Розмір заявлених до стягнення коштів за договором підряду позивач підтверджував актом виконаних робіт станом на 07.03.2024 (т.1 а.с.16/зворот/-18).

Заперечуючи щодо заявленої до стягнення суми, відповідач подала надісланий нею позивачу лист від 07.03.2024, а також висновок експерта від 30.09.2024 (т.1 а.с.39, 102-221).

Надані відповідачем докази позивачем не спростовано, клопотань про призначення судом експертизи не заявлено.

Згідно з умовами укладеного між сторонами договору підряду та нормами цивільного законодавства на вартість робіт впливає у тому числі і їх якість.

У поданому відповідачем висновку експерта зазначено і про проведення певних робіт позивачем не якісно та всупереч нормам будівництва.

Ураховуючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відмову у позові у зв`язку із недоведеністю заявленого позивачем для стягнення розміру заборгованості з урахуванням умов договору підряду.

Прохання відповідача в апеляційній скарзі на прийняття до розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 для спільного розгляду із первісним позовом, об`єднання в одне провадження та задоволення зустрічного позову відхиляється апеляційним судом, оскільки не ґрунтується на нормах процесуального законодавства.

Статтями 23, 24 ЦПК України визначено повноваження суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 13 листопада 2024 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Юбіджі Груп» про стягнення збитків та моральної шкоди і повернуто зустрічну позовну заяву особі, яка її подала. Роз`яснено право звернутися із таким позовом у загальному порядку (т.1 а.с.224).

Зазначена ухвала відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, але відповідачем оскаржена у визначеному законом порядку не була.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК).

Відмовляючи відповідачу ОСОБА_1 у відшкодуванні понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що про ці витрати та їх орієнтовний розмір не було зазначено у першій письмовій заяві відзиві на позовну заяву ТОВ «Юбіджі Груп», як це передбачено у п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України.

Крім того, вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відповідачем заявлено у зустрічній позовній заяві, яку ухвалою суду від 13.11.2024 повернуто відповідачу.

В апеляційній скарзі апелянт просить стягнути з відповідача 5 000 грн за представництво адвоката в апеляційній інстанції.

При цьому вимог, передбачених ст. 137 ЦПК України, зокрема частини 3, не виконано.

Ураховуючи наведене, у стягненні цих витрат необхідно відмовити.

В суді першої інстанції відповідачем на спростування вимог позивача було надано висновок експерта, складений відповідно до ст. 106 ЦПК України.

Цей висновок складено уже після подання відзиву на позовну заяву, досліджено та визнано належним доказом при розгляді справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом.

За проведення експертизи відповідач понесла витрати у розмірі 18 000 грн, докази про які подала суду першої інстанції із клопотанням від 05.11.2024 (т.1 а.с.96).

Ураховуючи вимоги п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність відшкодування цих витрат позивачем відповідачу.

Також у зв`язку із відмовою у позові, на користь відповідача з позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542 грн (т.2 а.с.54).

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Юбіджі Груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором підряду відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юбіджі Груп» на користь ОСОБА_1 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи та 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді