Справа № 345/6901/24
Провадження № 22-ц/4808/504/25
Головуючий у 1 інстанції Гапоненко Р. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнєцов В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 29 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Гапоненка Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оріана» про скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку та поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Оріана» про скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку та поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.11.2023 року позивача було прийнято на роботу у АТ «Оріана» на посаду заступника начальника відділу управління майном.

18.11.2024 року його ознайомлено з Наказом №45 від 18.11.2024 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », якому передувало видання Наказу №31 від 16.09.2024 року про заплановане скорочення 5 штатних одиниць, в тому числі посади позивача.

Однак, з моменту повідомлення про скорочення штату працівників і в день звільнення позивачу не пропонувалась інша робота, а в новому штатному розписі відсутні посади, на які на період вивільнення приймались на роботу нові працівники.

Він у свою чергу подав заяву про надання йому інформації щодо скорочення та наявності вакантних посад від 15.11.2024 року, але не отримав на неї відповіді.

Вважає, що роботодавцем порушено процедуру звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а також п. 4 ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» щодо надання згоди на скорочення чисельності працівників органів приватизації.

Просить суд визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення №45 від 18.11.2024 року, поновити на роботі та стягнути з відповідача в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.11.2024 року до дня фактичного поновлення.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 24.01.2024 року у справі №361/76/22 (провадження №61-13437св23), вважає вимогу про визнання наказу про звільнення незаконним належним способом захисту порушеного права.

Зазначає, що на підставі чуток між працівниками товариства щодо можливого скорочення чисельності та штату працівників звернувся 15.11.2024 року до роботодавця з відповідною заявою чи заплановане таке звільнення і на підставі чого. Однак, йому було відмовлено в наданні запитуваної інформації. Натомість, 18.11.2024 року вручено копію наказу про звільнення.

Більше того, при звільненні йому не було виплачено всіх сум виплат, наслідком чого стало ухвалення 24.02.2025 року Калуським міськрайонним судом рішення по справі №345/6855/24 про стягнення недоотриманих коштів при звільненні та моральної шкоди.

Вказує, що не надавав відмову ні в усній, ні в письмовій формі щодо його переведення на іншу вакантну посаду. Із аналізу його заяви від 15.11.2024 року вбачається, що він просив повідомити про вакантні посади та врахувати його переважне право на залишення на роботі.

Щодо дотримання відповідачем процедури та відмови позивача в отриманні відповідного повідомлення, то зазначає, що такий акт про відмову був складений відповідачем одноособово, без відома працівника та з метою створення формальних підстав для його неповідомлення про заплановане вивільнення і скорочення штату. Крім того, такий акт не спростовує відомостей про ненадання позивачу пропозицій вакантних посад, а лише містить посилання на відмову від отримання повідомлення про звільнення. Вказує, що поштою такий лист йому не направлявся.

Вважає, що суд першої інстанції всупереч практиці Верховного Суду не звернув уваги на те, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці відповідача та чи додержано ним законодавства при звільненні. А відповідач не надав доказів того, що працівника неможливо було перевести на іншу роботу.

Вказує, що з усіх наявних вакантних посад ніби-то було запропоновано дише дві. А також в період скорочення прийнято нового працівника на 0,5 ставки завідувача господарством та на 0,25 ставки завідувача інженерного корпусу.

Також скорочення штату і чисельності працівників не було погоджено Наглядовою радою.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

АТ «Оріана» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вважає висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими. Вказує, що наказ про звільнення позивача прийнятий з дотриманням законодавства, процедури скорочення, з погодженням з Фондом державного майна України та Наглядової ради АТ «Оріана», повноважною особою. Тому відсутні підстави для його скасування. Також судом з посиланням на докази підтверджено факт повідомлення позивача про заплановане звільнення. А посилання позивача на протилежне суперечить матеріалам справи. Судом підтверджено, що ОСОБА_1 був присутній на оперативній нараді 17.09.2024 року і був повідомлений про скорочення і вільні посади. Також він ігнорував отримання копій наказу №31 від 16.09.2024 року та попередження про звільнення, в тому числі, направлені поштою.

Вважає, що АТ «Оріана» доведено, що позивач був належно і завчасно повідомлений про наступне вивільнення в установлений законом строк. А також повідомлений про всі вакантні посади, які були наявні в товаристві в той період, проте від підпису про це повідомлення відмовився, заяв про переведення його на вакантну посаду не подавав.

Щодо твердження апелянта про те, що йому було запропоновано 2 вакантні посади, хоча таких було більше, і під час скорочення на роботу прийнято нового працівника, то зазначає, що такі є хибними і надуманими, не підтверджені доказами.

АТ «Оріана» вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

В судовому засіданні суду апеляційного суду апелянт Тринчук В.М. доводи та вимоги апеляційної підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності представників відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.11.2023 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в АТ «Оріана» на посаду заступника начальника відділу управління майном, про що свідчать копії його Трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30.06.2014 року та Наказу «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 » №157-к від 01.11.2023 року (а.с. 13-15, 16).

03.09.2024 року Фонд державного майна України листом №10-17-2-24061 у відповідь на лист АТ «Оріана» зазначило, що враховуючи положення Статуту АТ «Оріана» щодо організаційної структури товариства та її зміни, кредиторську заборгованість товариства, для виконання товариством своїх завдань, з метою оптимізації видатків товариства, відповідно до п. 4 ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» Фонд не заперечує стосовно проведення скорочення чисельності працівників АТ «Оріана» з дотриманням вимог чинного законодавства (а.с. 93).

Згідно Протоколу №54/2024 засідання Наглядової ради Акціонерного товариства «Оріана» від 04.09.2024 року запропоновано внести зміни до штатного розпису АТ «Оріана»; вивести зі штату посаду заступника генерального директора з економіки і фінансів, посад бухгалтерії в цілому та посаду заступника начальника відділу управління майном. Вирішено затвердити організаційну структур АТ «Оріана» у редакції, що додана до Протоколу засідання Наглядової ради (а.с. 94-95).

Наказом №31 від 16.09.2024 року на підставі вищевказаного рішення засідання Наглядової ради, викладеного в Протоколі №54/2024 від 04.09.2024 року, наказано скоротити з 18.09.2024 року посади: заступника генерального директора з економіки і фінансів; головного бухгалтера; заступника головного бухгалтера; бухгалтера І-ї категорії; заступника начальника відділу управління майном. Внести відповідні зміни в штатний розпис. Вручити працівникам, посади яких підлягають скороченню, повідомлення про наступне вивільнення згідно ст. 49-2 КЗпП України. Запропонувати працівникам, посади яких підлягають скороченню, роботу на інших вакантних посадах (за наявності) (а.с. 96). Наказом №32 від 16.09.2024 року - затвердити і ввести в дію з 18.09.2024 року новий штатний розпис АТ «Оріана» у кількості 24 штатних одиниць (а.с. 97-100). А Наказом №33 від 16.09.2024 року юрисконсульту Вороняк Г.Є. підготувати письмові повідомлення про наступне вивільнення з 18.09.2024 року з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності) працівникам АТ «Оріана»; вручити таке повідомлення (надіслати поштою) працівникам, які підлягають вивільненню, у строк до 18.09.2024 року; а в разі відмови від отримання повідомлення скласти відповідний акт (а.с. 101).

Згідно копії повідомлення про заплановане вивільнення з 18.09.2024 року заступнику начальника відділу управління майном ОСОБА_1 зазначено що будуть вакантними у зв`язку із введенням в дію штатного розпису, затвердженого Наказом №32 від 16.09.2024 року, для вирішення питання щодо можливого переведення працівника наступні посади: заступник генерального директора начальник юридичного відділу (1 штатна одиниця); архіваріус-бухгалтер (0,5 штатних одиниць). Вказано, що у разі прийняття пропозиції про переведення ознайомитися з посадовими інструкціями запропонованих посад та не пізніше 18.09.2024 року подати заяву до відділу кадрів, або у разі відмови у той же термін повідомити про прийняте рішення (а.с. 107).

Відповідно до Протоколу оперативної наради від 17.09.2024 року в.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`євим М.Л. та юрисконсультом ОСОБА_2 було оголошено про посади, які скорочуються, зміст відповідних наказів і повідомлення про заплановане вивільнення, запропоновано вказаним працівникам ознайомитися особисто із цими наказами і повідомленнями про заплановане звільнення та отримати їх копії. Оголошено дві посади, які станом на 17.09.2024 року вакантні (начальника юридичного відділу і архіваріуса-бухгалтера). Запропоновано підписати такі повідомлення. Однак присутні на нараді працівники (серед яких ОСОБА_1 ) відмовилися поставити підписи про ознайомлення з наказом і отримати повідомлення про скорочення посад з 18.09.2024 року, тому вирішено скласти відповіді акти про відмову, направити копії цих документів особисто поштою (а.с. 102-104).

За змістом акту про відмову від 17.09.2024 року, складеного і підписаного завідувачем господарством, начальником відділу матеріального забезпечення та юрисконсультом АТ «Оріана», заступнику начальника відділу управління майном Тринчуку В.М. повідомлено про заплановане вивільнення у зв`язку зі скороченням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно Наказу №31 від 16.09.2024 року, і від отримання він відмовився (а.с. 108).

Також копії повідомлення про заплановане вивільнення та Наказу №31 від 16.09.2024 року надсилалися 17.09.2024 року ОСОБА_1 . Однак останній такі поштою не отримав (а.с. 109-110).

15.11.2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому інформацію щодо скорочення посад і вивільнення працівників, зокрема, його посади (а.с. 17, 111).

Наказом АТ «Оріана» №45 від 18.11.2024 року ОСОБА_1 , заступника начальника відділу управління майном, звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Підстави: Наказ №31 від 16.09.2024 року про скорочення штату; повідомлення про заплановане вивільнення від 16.09.2024 року (а.с. 18).

І з цим наказом позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Також того ж дня ОСОБА_1 ознайомився із повідомленням про нараховані та виплачені суми, належні працівникові при звільненні (а.с. 19).

Вважаючи вказаний наказ про звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення вимог про визнання протиправним та скасування наказу АТ «Оріана» №45 від 18.11.2024 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Щодо вимог про поновлення на роботі, то відповідач довів законність звільнення позивача. А враховуючи відмову у задоволенні вимоги про поновлення на роботі, не підлягає до задоволення вимога про стягнення середнього місячного заробітку за час вимушеного прогулу, так як є похідною.

Апеляційний суд частково погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу врегульований ст. 40 КЗпП України.

Так, пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено можливість розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як було встановлено судом, відповідно до Протоколу №54/2024 від 04.09.2024 року Наглядовою радою АТ «Оріана» було запропоновано внести зміни до штатного розпису товариства; і Наказом №31 від 16.09.2024 року на підставі вищевказаного рішення внесено відповідні зміни в штатний розпис, скорочено з 18.09.2024 року посади: заступника генерального директора з економіки і фінансів; головного бухгалтера; заступника головного бухгалтера; бухгалтера І-ої категорії; заступника начальника відділу управління майном.

Відповідно, згідно штатного розпису, який вводився в дію з 18.11.2024 року, штат підприємства нараховував 24 одиниці з місячним фондом зарплати 331000 грн. Посада заступник начальника відділу управління майном відсутня (а.с. 98-100).

Таким чином, у відповідача фактично відбулися зміни в організації виробництва та праці, на підставі чого, серед інших, було виведено зі штату посаду, яку займав позивач, - заступника начальника відділу управління майном.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

У постановах від 28 березня 2019 року у справі №755/3495/16-ц (провадження №61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі №451/706/18 (провадження №61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Також в Статуті, листі Фонду державного майна України №10-17-2-24061 від 03.09.2024 року у відповідь на лист АТ «Оріана» безпосередньо зазначено, що відповідно до Статуту АТ «Оріана» Товариство самостійно розробляє і затверджує штатний розклад (розпис); Дирекція організовує розробку та надає на затвердження Наглядовій раді пропозиції щодо організаційної структури Товариства та її зміни, затверджує штатний розклад Товариства та посадові клади працівників. І Фонд не заперечує стосовно проведення скорочення чисельності працівників АТ «Оріана» з дотриманням вимог чинного законодавства (а.с. 20-81, 93).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень законодавства при вирішенні питання про скорочення чисельності працівників відповідача, в тому числі з врахуванням згоди органу приватизації на таке скорочення.

А твердження апелянта про те, що місцевий суд не звернув уваги, чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці відповідача, і скорочення штату і чисельності працівників не було погоджено Наглядовою радою, є безпідставними і спростовуються вищевказаними доказами.

Що ж стосується посилань апелянта на те, що його не було належним чином повідомлено про заплановане звільнення, акт про відмову складений відповідачем одноособово, без його відома та з метою створення формальних підстав для його неповідомлення про заплановане вивільнення і скорочення штату, а про скорочення він довідався згодом із чуток між працівниками товариства, тому 15.11.2024 року звертався до роботодавця з відповідною заявою чи заплановане таке звільнення і на підставі чого, то апеляційний суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, Наказом №31 від 16.09.2024 року АТ «Оріана» на підставі рішення засідання Наглядової ради, викладеного в Протоколі №54/2024 від 04.09.2024 року, було доручено юрисконсульту Вороняк Г.Є. підготувати письмові повідомлення про наступне вивільнення з 18.09.2024 року з пропозицією про переведення на вакантні посади (за наявності) працівникам АТ «Оріана»; вручити таке повідомлення (надіслати поштою) працівникам, які підлягають вивільненню, у строк до 18.09.2024 року; а в разі відмови від отримання повідомлення скласти відповідний акт (а.с. 101).

В матеріалах справи міститься копія такого повідомлення про заплановане вивільнення з 18.09.2024 року заступнику начальника відділу управління майном ОСОБА_1 , де зазначено також, що будуть вакантними у зв`язку із введенням в дію штатного розпису, затвердженого Наказом №32 від 16.09.2024 року, для вирішення питання щодо можливого переведення працівника наступні посади: заступник генерального директора начальник юридичного відділу (1 штатна одиниця); архіваріус-бухгалтер (0,5 штатних одиниць). Вказано, що у разі прийняття пропозиції про переведення слід ознайомитися з посадовими інструкціями запропонованих посад та не пізніше 18.09.2024 року подати заяву до відділу кадрів, або у разі відмови у той же термін повідомити про прийняте рішення (а.с. 107).

З копії Протоколу оперативної наради від 17.09.2024 року встановлено, що ОСОБА_1 був присутній на такій нараді. В.о. генерального директора АТ «Оріана» Гур`євим М.Л. та юрисконсультом ОСОБА_2 було оголошено про посади, які скорочуються, зміст відповідних наказів і повідомлення про заплановане вивільнення, запропоновано вказаним працівникам ознайомитися особисто із цими наказами і повідомленнями про заплановане звільнення та отримати їх копії. Оголошено дві посади, які станом на 17.09.2024 року вакантні (начальника юридичного відділу і архіваріуса-бухгалтера). Запропоновано підписати такі повідомлення. Однак присутні на нараді працівники (серед яких ОСОБА_1 ) відмовилися поставити підписи про ознайомлення з наказом і отримати повідомлення про скорочення посад з 18.09.2024 року, тому вирішено скласти відповіді акти про відмову, направити копії цих документів особисто поштою (а.с. 102-104).

Відповідно, 17.09.2024 року завідувачем господарством, начальником відділу матеріального забезпечення та юрисконсультом АТ «Оріана» було складено і підписано акт про відмову заступника начальника відділу управління майном ОСОБА_1 від отримання такого повідомлення (а.с. 108).

Отже, відповідачем надано докази дотримання вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо попередження працівників про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та одночасної пропозиції працівникові вакантних посад.

Натомість, належних та допустимих доказів на спростування викладеного і підтвердження того, що ОСОБА_1 не був присутній на такій нараді 17.09.2024 року, і йому не було нічого відомо про наступне скорочення до 15.11.2024 року, не повідомлено про вакантні посади, матеріали справи не містять. І в суді апеляційного суду останній не заперечив, що у зазначений день перебував на робочому місці.

Більше того, з вказаного Протоколу оперативної наради від 17.09.2024 року вбачається, що заступник генерального директора з економіки і фінансів ОСОБА_3 , посада якої теж скорочувалася, виступила, стверджуючи, що не буде особисто ознайомлюватися із наказами, і закликала працівників товариства теж не підписувати документи (а.с. 103).

Тому суд бере до уваги акт про відмову заступника начальника відділу управління майном Тринчука В.М. від отримання такого повідомлення, складений 17.09.2024 року.

Також такі ж документи надсилалися 17.09.2024 року ОСОБА_1 поштою (а.с. 109-110).

А твердження апелянта про те, що такий акт підтверджує лише відмову від отримання повідомлення про заплановане звільнення, а не спростовує відсутність доказів надання йому пропозицій переведення на інші посади, є безпідставними. Як вбачається із вказаного повідомлення про заплановане вивільнення, у такому у відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України одночасно зазначено про можливість переведення працівника на наступні вакантні з 18.09.2024 року посади: заступник генерального директора начальник юридичного відділу (1 штатна одиниця); архіваріус-бухгалтер (0,5 штатних одиниць) (а.с. 107).

Доказів того, що протягом періоду з 18.09.2024 року по день звільнення позивача (18.11.2024 року) у товаристві з`явилися інші вакантні посади, які не були запропоновані позивачу, суду теж не надано.

Посилання апелянта на наявність на день винесення наказу про скорочення 16.09.2024 року вакантної посади заступника генерального директора з комерції не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з довідки АТ «Оріана» №25 від 17.01.2025 року ОСОБА_4 працює на посаді заступника генерального директора з комерції з 20.06.2024 року (наказ №46-к від 19.06.2024 року) (а.с. 166).

Що стосується доводів апелянта про визначення йому переважного права на залишення на роботі, то таке згідно ст. 42 КЗпП України можливе лише між працівниками, які обіймають тотожні посади; в даному ж випадку мало місце скорочення посади заступника начальника відділу управління майном, яка була єдиною у товаристві.

Враховуючи вищезазначене, місцевий суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про його поновлення на роботі задоволенню не підлягають, як і вимоги про стягнення з відповідача в його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними. І доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують, а фактично зводяться до незгоди з такими.

Разом з тим, що стосується обґрунтування судом відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача №45 від 18.11.2024 року, то судом помилково зазначено про неналежний спосіб захисту порушеного права в цій частині.

Так, суд вірно вказав, що згідно практики Верховного Суду, викладеної в постановах від 28 березня 2019 року у справі №755/3495/16-ц (провадження №61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі №451/706/18 (провадження №61-17296св19), не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Однак, в цій справі позивач не оскаржує накази товариства про скорочення посад чи внесення змін в штатний розпис. А саме наказ №45 від 18.11.2024 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ».

І доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, однак частково помилився щодо підстав такої відмови в частині позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. Тому оскаржене рішення необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 29 січня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 04 квітня 2025 року.