Провадження № 2/761/3403/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Скрипника П.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2024 року до суду надійшла вказана позовна заява в якій позивач просить: зобов`язати відповідача повернути позивачу незаконно списані 44 720,38 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича знаходиться виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №757/31896/19-ц від 12.04.2023 року, виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсації половини внеску до статутного фонду ТОВ «Будівельна компанія «Вертикаль» та до статутного фонду ТОВ «Журнал Думка» в загальній сумі 1 025 250,00 грн.

12.10.2023 року, 30.04.2024 року та 29.07.2024 року з рахунку повивача приватним виконавцем були списані кошти в загальній сумі 44 720,38 грн.

Як зазначає позивач, списання відбувалось з порушенням діючого законодавства, оскільки рахунок, з якого були списані кошти призначений для зарахування пенсії.

Після списання коштів, позивач не міг розпоряджатися своїми коштами в межах двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року, а саме 14 200,00 грн, оскільки коштів на рахунку позивача було менше за вказаний розмір.

Як зазначає позивач, приватний виконавець безпідставно стягнув з нього грошові кошти у сумі 44 720,38 грн, тому на підставі положень статті 1212 ЦК України вони мають бути стягнуті з відповідача.

06.12.2024 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що відповідач не міг списати 12.10.2023 року кошти у сумі 31 689,67 грн, оскільки виконавче провадження НОМЕР_1 було відкрито тільки 29.04.2024 року. Також, представник зазначив, що з коштів в сумі 3 946,42 грн, які надійшли на депозитний рахунок приватного виконавця, останній отримав лише 317,57 грн, а з суми 9 084,29 грн - отримав лише 825,84 грн. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що приватний виконавець діяв не в спосіб, визначений діючим законодавством.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою від 29.04.2024 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Жаботинський Іван Володимирович відкрив виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №757/31896/19-ц від 12.04.2023 року, виданого Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсації половини внеску до статутного фонду ТОВ «Будівельна компанія «Вертикаль» та до статутного фонду ТОВ «Журнал Думка» в загальній сумі 1 025 250,00 грн.

У своєму позові ОСОБА_2 зазначив, що з його рахунку, на який зараховується пенсійне забезпечення, відповідачем було безпідставно стягнуто кошти, а саме: 12.10.2023 року - 31 689,67 грн, 30.04.2024 року - 3 946,42 грн та 29.07.2024 року - 9 084,29 грн.

В той же час, варто зазначити, що грошові кошти в розмірі 31 689,67 грн були списані не приватним виконавцем Жаботинським І.В., оскільки він відкрив виконавче провадження лише 29.04.2024 року.

Таким чином, приватним виконавцем Жаботинським І.В. були списані грошові кошти: 30.04.2024 року в сумі 3 946,42 грн та 29.07.2024 року - 9 084,29 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості:

1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача;

3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів);

4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

На підставі зазначеної статті приватним виконавцем було розподілено грошові кошти стягнуті з ОСОБА_2 , а саме: у сумі 3 946,42 грн наступним чином: 453,06 грн - перераховано на покриття мінімальних витрат виконавчого провадження; 3 175,79 грн - перераховано на користь стягувача в рахунок погашення боргу; 317,57 грн - перераховано на користь приватного виконавця як основна винагорода, та у сумі 9 084,29 грн наступним чином: 8 258,45 грн - перераховано на користь стягувача в рахунок погашення боргу; 825,84 грн - перераховано на користь приватного виконавця як основна винагорода.

Отже, з наведеного вбачається, що грошові кошти, які позивач просить стягнути з приватного виконавця, не є безпідставно набутими останнім, адже вказані кошти були стягнуті на виконання рішення суду у визначений законодавством спосіб, крім того, частина вказаних коштів була перерахована на рахунок стягувача.

Також, згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Крім того, ст. 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Матеріали справи не містять доказів того, що дії приватного виконавця Жаботинського І.В. щодо стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №757/31896/19-ц від 12.04.2023 року визнані судом неправомірними.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 1212 ЦК України, ст.ст. 13, 77-81, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Жаботинського Івана Володимировича про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07 квітня 2025 року.

Суддя: Н.Г. Притула