Справа № 276/47/25
Провадження по справі №2/276/136/25
31 березня 2025 року с-ще Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Збаражського А.М., з участю:
секретаря судового засідання Ігнатенко О.М.,
представника позивача адвоката Волкова С.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, -
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: визнати право власності ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на 1/2 (одну другу) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 ; право власності ОСОБА_2 на 1/2 (одну другу) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 припинити; право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 припинити.
Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 09 січня 2025 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче судове засідання.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечив.
Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, які повернуто з відміткою Укрпошти про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно із ч.10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Згідно із ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Частиною 1 статті 131 ЦПК України визначено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.
З огляду на викладене, керуючись положеннями ст. 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд даної справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Заслухавши представника позивача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 26 серпня 1995 року виконавчим комітетом Рижанської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, актовий запис №11, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ( а.с.7-8).
Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 30.03.2023 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 серпня 1995 року виконавчим комітетом Рижанської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, актовий запис №11 ( а.с.12).

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, як слідує з матеріалів справи, сторони з 26.08.1995 року по 30.03.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.03.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Володарсько-Волинського районного нотаріального округу Толстіхіною Н.Д., ОСОБА_2 купила в ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами , розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.14-15).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1024831 від 06.03.2013, ОСОБА_2 є власником житлового будинку який, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Із довідки №1760 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 06.03.2023 року слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с.17)

Як слідує із довідки про оцінюючу вартість об`єкта нерухомості від 30.12.2024 року, оціночна вартість об`єкта житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 427905,91 грн., вартість земльної ділянки становить 36504,46 грн. (а.с.21-22).

Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 12.12.2024 року виготовлено на ім`я ОСОБА_1 ( а.с.23-29).

Відповідно до довідки ФОП « ОСОБА_8 » №4205/23 від 12.12.2024 р., при проведенні технічної інвентаризації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , переобладнання або реконструювань не виявлено. Загальна площа будинку змінилась на 14,4 кв.м та складає 67,5 кв.м., житлова змінилась на 0,3 кв.м. та складає 30,0 кв.м. Зміна загальної площі пов`язано з помилково неврахованою площею прибудови, як неопалювальною ( а.с.30).

Відповідно до відомостей (номер інформаційної довідки 416132053 від 04.03.2025 року) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок (реєстраційний номер майна 15092749) по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: 317 від 06.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Толстіхіною Н.Д.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Так, відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Судом встановлено, що за відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем було зареєстроване право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2013 року, реєстраційний номер №317, посвідченого приватним нотаріусом Володарсько-Волинського районного нотаріального округу Толстіхіною Н.Д.

Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, судом встановлено, що об`єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна №15092749), був придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі та згідно зі статтею 60 СК України вважається спільним сумісним майном подружжя. Відтак, зазначене майно підлягає поділу за кожним по частці.

Враховуючи вищевикладене, обґрунтованими є вимоги позивача про визнання за ним права власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на вказану ідеальну частку житлового будинку, а також право спільної сумісної власності подружжя.

Керуючись статтями 4, 11, 12, 13, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя на (одну другу) ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 , припинивши право власності ОСОБА_2 на вказану ідеальну частку житлового будинку, а також право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 10.04.2025.

Суддя А.М. Збаражський