ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 629/2807/23

провадження № 22-ц/818/2009/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків в результаті неправомірних дій та моральної шкоди,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року, постановлене суддею Ткаченка О.А.,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача, ОСОБА_2 , на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 429663,48 грн.; моральну шкоду у розмірі 50000 грн.; понесені витрати у сумі 35563,60 грн.( оплата послуг адвоката у сумі 10050 грн., на оплату послуг спеціаліста 4000 грн., ) сплачений судовий збір у сумі 1073,60 грн., витрати на пальне у сумі 440 грн., оплата послуг евакуатора в сумі 20000 грн.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі відмовлено.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 266500 грн. 93 коп., моральну шкоду в розмірі 10000 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5393 грн. 84 коп., витрати на послуги спеціаліста в розмірі 2146 грн. 80 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 576 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, стягнувши лише судові витрати пов`язані з проведенням автотоварознавчої експертизи. Скасувати ухвалу про відмову у зупиненні провадження та постановити нову, якою зупинити апеляційне провадження до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи моральну шкоду, не взяв до уваги те, що у позивача у користуванні є ще один автомобіль, що свідчить про відсутність негативних наслідків, спричинених ДТП. Також позивач тривалий час хворіє, має діабет та ІІІ групу інвалідності, доказів, що саме через дорожньо-транспортну пригоду він лікувався не має. Вважає, що посилання на хворобу є лише штучним створенням умов для стягнення більшого розміру моральної шкоди. Крім того суд безпідставно стягнув витрат на правничу допомогу оскільки квитанція та розрахунок очікуваних витрат не містять підпису а ні адвоката, а ні позивача. Витрати є непідтвердженими та завищеними. Також суд першої інстанції не вирішив питання щодо сплачених відповідачем коштів за проведення експертного дослідження у сумі 5456,20 грн, оскільки вимоги задоволено частково то на його користь підлягає стягненню частина цих витрат пропорційно задоволеним вимогам.

Також просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою зупинити провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі ЗСУ. Вважає, що суд необґрунтовано відмовив у зупиненні провадження, не звернувши увагу на те, що відповідач бере участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військової агресією.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Науменко В.В. просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судова колегія переглядає рішення суду лише в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди та стягнення судових витрат. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Відмовляючи у зупиненні провадження, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не позбавлений можливості подавати суду письмові пояснення, подавати процесуальні документи поштою, крім того під час розгляду цивільної справи його інтереси представляла адвокат Смірнова Н.А., яка приймала участь у судових засіданнях, надала візвив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, за її клопотанням по справі було призначено та проведено судову автотоварознавчу експертизу, тобто відповідач через свого представника активно користувався правом на захист в суді. Підстав для зупинення провадження не має.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вимоги розумності і справедливості та вважає, що така шкода позивачеві завдана в результаті неправавомірних дій відповідача, що полягають у пошкодженні транспортного засобу, неможливості протягом тривалого часу вільно користуватись транспортним засобом позивачу, при цьому був порушений звичний спосіб життя позивача, та виникла необхідність у докладанні додаткових зусиль для його нормалізації, тому визначає розмір моральної шкоди в сумі 10000 грн., та вважає, що такий розмір шкоди є необхідним і достатнім для покриття завданої моральної шкоди. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позовні вимоги задоволено частково то понесені витрати підлягають пропорційному стягненню з відповідача.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15.02.2023, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. Постанова набрала законної сили 27.02.2023.

Зі змісту постанови убачається, що 21.12.2022 о 16-07 год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Opel Astra G» реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул.Центральна, с.Садове, Лозівського району, Харківської області, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та вчинив наїзд на припаркований автомобіль «Kia Sportage» реєстраційний номер НОМЕР_2 , чим порушив вимоги п.12.1 ПДР України, при ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Власником автомобіль «Kia Sportage» реєстраційний номер НОМЕР_2 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_3 є ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, факт завдання шкоди ОСОБА_1 , як власнику автомобіля, який потрапив в ДТП з вини відповідача ОСОБА_2 , не потребує окремого доказування.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Opel Astra G» реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована не була.

Доказів добровільної компенсації ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , матеріальної шкоди, матеріали справи не містять.

Позивач посилався на те, що вищевказаними діями з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було спричинено моральну шкоду, яка виразилась в отриманні тілесних ушкоджень, стресу та порушенні нормальних життєвих зв?язків через неможливість продовження активного громадського життя, та в порушенні стосунків з оточуючими його людьми. Це пов?язано з тим, що автомобіль йому потрібен не лише для побутових справ, а й для виконання роботи. Значний проміжок часу він не може користуватися автомобілем, було порушено його звичайний спосіб життя, що принесло великий дискомфорт для нього та згубно вплинуло на його стан здоров`я. Через перенесений стрес 23.12.2022, через 1 день після ДТП, він потрапив у лікарню, де перебував на стаціонарному лікуванні до 31.12.2022. В подальшому 05.03.2023 він потрапив до лікарні, де перебував на стаціонарному лікуванні до 08.03.2023.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В частині 2 статті 78 ЦПК України закріплено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як зазначено у частині 1 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Перелік видів діяльності, що створює підвищену небезпеку, який наведений у частині першій статті 1187 ЦК України, не вичерпний (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Тлумачення статті 1187 ЦК України свідчить, що: джерелом підвищеної небезпеки слід вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди.

Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 213/2186/16-ц (провадження № 61-2517св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2022 року у справі № 748/359/20 (провадження № 61-8641св21) зроблено висновок про те, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом.

Суд першої інстанції правильно врахував характер, обсяг та глибину, завданих позивачу моральних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди та вірно визначив її розмір, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. Підстави для зменшення розміру моральної шкоди або відмови у її стягненні відсутні.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та судових витрат пов`язаних з проведення експертного дослідження, судова колегія зазначає наступне.

Стаття 133ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Судом встановлено, що згідно ордеру про надання правничої (правової)допомоги Науменко В.В. представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги/доручення органу (установи) уповноваженої законои на надання безоплатної правової допомоги від 05.05.2023 року.

Згідно розрахунку очікуваних витрат становить 6700,00 грн (а.с.47)

На а.с.46 міститься квитанція про оплату послуг адвоката у сумі 10050,00 грн за надання усної консультації та складання позовної заяви, завірена адвокатом.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру стягнутих витрат на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом не було вирішено питання щодо стягнення витрат на проведення експертного дослідження, судова колегія зазначає наступне.

Ухвалою від 12.09.2023 судом було призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім.Засл.проф. М.С.Бокаріуса».

ОСОБА_2 сплати 5456,20 за проведення експертного дослідження, яке покладено в основу судового рішення.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню частина вартості експертного дослідження у розмірі 2313,43 грн, пропорційно задоволеним вимогам.

Щодо доводів апеляційної скарги про скасування ухвали суду про відмову в зупиненні провадження.

ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України до припинення перебування у складі Національної гвардії України.

Клопотання обґрунтовано тим, що з 19.09.2024 по теперішній час він проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у військовій частині НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з чим він позбавлений можливості безпосередньо приймати участі у розгляді цивільної справи та безпосередньо бути присутнім при наданні власних пояснень.

Як убачається зі змісту довідки №804 від 02.10.2024, виданої тимчасово виконуючим обов`язки першого заступника командира-начальника штабу підполковником ОСОБА_3 , старший солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19.09.2024 по теперішній час.

Також надано витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 №274 від 19.09.2024, зі змісту якого убачається, що до списків особового складу в/ч зараховано старшого сержанта запасу ОСОБА_2 з 19.09.2024.

Відмовляючи у зупиненні провадження суд виходив із того, що відповідачем не надано доказів, що він перебуває у складі Збройних сил України у військовій частині, яка виконує бойові завдання у зоні бойових дій та бере безпосередню участь у бойових діях або у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ, перебуваючи безпосередньо на лінії бойового зіткнення з противником, а копії наданої довідки від 02.10.2024 №804 недостатньо для зупинення провадження у справі, з підстав п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Верховний Суд чітко сформулював позицію, за якою для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, в матеріалах цивільної справи мають бути докази перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема беруть участь у виконанні бойових завдань.

Указана правова позиція знайшла своє відображення в судових рішеннях Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 серпня 2022 року в справі № 461/5209/19, від 21 грудня 2022 року у справі № 456/2541/19, тощо.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що призведе до порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснювати швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Смірнова проти України» та «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказів перебування відповідача у складі військового формування, що бере участь у виконанні бойового завдання безпосередньо на лінії бойового зіткнення, на момент розгляду судом клопотання відповідачем надано не було.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення зміні в частині розподілу судових витрат, зі стягненнями з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, понесені за проведення експертного дослідження у сумі 2313,43 грн.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2024 року в частині стягнення судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судової автотоварознавчої експертизи у сумі 2313,43 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова