ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4051/25 Справа № 182/523/24 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 941/350/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Самарін Андрій Сергійович, на заочне рішення Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року, яке ухвалено суддеюРунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 січня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів.

Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до позивача з проханням надати йому в борг грошові кошти в розмірі 1000,00 грн. Позивач погодився, про що між сторонами було укладено усуну угоду, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути борг до 01.08.2022 року. 25.12.2021 року позивачем було здійснено грошовий переказ з особистої банківської картки, на особисту банківську картку відповідача в розмірі 1 000,00 грн. В подальшому ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_1 з проханням надати грошові кошти в борг, у зв`язку з чим позивачем було здійснено наступні грошові перекази на користь відповідача: 05.01.2022 року в сумі 500,00 грн.; 06.01.2022 року в сумі 2500,00 грн.; 15.01.2022 року в сумі 500,00 грн.; 22.01.2022 року в сумі 2000,00 грн.; 03.02.2022 року в сумі 2000,00 грн.; 09.02.2022 року в сумі 500,00 грн.; 12.02.2022 року в сумі 2500,00 грн.; 19.02.2022 року в сумі 1350,00 грн.; 24.02.2022 року в сумі 2000,00 грн.; 04.03.2022 року в сумі 500,00 грн.; 14.03.2022 року в сумі 5000,00 грн.; 14.03.2022 року в сумі 510,00 грн.; 20.03.2022 року в сумі 500,00 грн.; 23.03.2022 року в сумі 2500,00 грн.; 25.03.2022 року в сумі 2000,00 грн.; 27.03.2022 року в сумі 500,00 грн.; 27.03.2022 року в сумі 1000,00 грн.; 30.03.2022 року в сумі 1000,00 грн.; 01.04.2022 року в сумі 1000,00 грн.; 04.04.2022 року в сумі 2500,00 грн.; 08.04.2022 року в сумі 500,00 грн.; 10.04.2022 року в сумі 500,00 грн.; 06.05.2022 року в сумі 500,00 грн.; 17.05.2022 року в сумі 2500,00 грн. Таким чином, у період з 25.12.2021 року по 17.05.2022 року позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти на загальну суму 35860,00 грн., які за усною домовленістю, ОСОБА_2 мав повернути ОСОБА_1 в повному розмірі не пізніше 01.08.2022 року, але станом на сьогоднішній день відповідач кошти позивачу не повернув, безпідставно заволодівши ними.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача безпідставно отримані кошти в розмірі 35 860,00 грн. та судові витрати.

Заочним рішеням Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Самарін А.С., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не дослідив наявні у матеріалах справи докази, розглянув справу поверхнево. Так, між позивачем та відповідачем існували усні домовленості про те, що позивач надає відповідачу гроші у борг з терміном повернення за першою вимогою, але не пізніше серпня 2022 року. Оскільки, грошові кошти перераховувалися невеликими сумами, то письмового договору, з огляду на ст. 1047 ЦК України, між сторонами не укладалося. Таким чином, стверджувати про те, що ОСОБА_1 перераховував грошові кошти, знаючи, що в нього відсутній обов`язок для їх сплати, є помилковим. Укладання договорів в усній формі не заборонено діючим законодавством, і позивач перераховував кошти відповідачу саме на виконання вимог такого усного договору позики. З підстав невиконання усного договору позики, позивач звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення коштів, і рішенням суду від 03.01.2024, у справі № 182/4835/22, у задоволенні позову було відмовлено. Зазначає, що судом у справі № 182/4835/22 було встановлено факт того, що договір позики між відповідачем та позивачем з юридичної точки зору не є укладеним, а відтак кошти отримані на виконання такого неукладеного договору є безпідставно набутими. За встановлення обставин неукладеності усного договору позики у справі № 182/4835/22 позивач правомірно визначив, що грошові кошти є безпідставно набутими відповідачем та підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України. Протилежний висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи і не ґрунтується на нормах діючого законодавства.

Крім того, для повного та об?єктивного розгляду справи, просить суд апеляційної інстанції поновити строк для подання клопотання про витребування доказів та: витребувати від АТ «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11) інформацію про належність чи неналежність карткового банківського рахунку за номером банківської картки № НОМЕР_1 ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ); витребувати від АТ «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11) інформацію про належність чи неналежність карткового банківського рахунку за номером банківської картки № НОМЕР_3 ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ; витребувати від АТ «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11) інформацію про належність чи неналежність карткового банківського рахунку за номером банківської картки № НОМЕР_4 ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ); витребувати від АТ «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11) інформацію про належність чи неналежність карткового банківського рахунку за номером банківської картки № НОМЕР_5 ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Зазначає, що, згідно змісту листа АТ «Універсал Банк» № БТ/7890 від 11.12.2024 року, відсутня інформація щодо належності ОСОБА_2 карткових банківських рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , емітованих АТ «Акцент-Банк». З цього приводу слід відмітити, що дані картки були емітовані АТ «Акцент-Банк», а не АТ «Універсал Банк», а тому АТ «Універсал Банк» не може володіти інформацію про особу, на ім`я якої були емітовані перелічені вище картки. При поданні в суді першої інстанції клопотання про витребування інформації про належність карткового рахунку, позивач помилково просив витребувати таку інформацію від АТ «Універсал Банк», оскільки помилково вважав, що банківська установа зі скороченою назвою «А-банк» є банківським продуктом АТ «Універсал Банк» і працює на його програмному забезпеченні. Після ознайомлення з листом АТ «Універсал Банк» № БТ/7890 від 11.12.2024 року позивач зрозумів свою помилку, проте враховуючи те, що вказаного листа не було у відсканованому вигляді додано в кабінет Електронного Суду під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач не зміг повторно заявити клопотання про витребування інформації про належність карткового рахунку із правильним зазначенням назви емітента банківської карти.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про витребування доказів, оскільки, частинами 1-3 ст.367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, зокрема, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладені норми процесуального права, а також враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування у справі, мотиви оскаржуваного судового рішення та той факт, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем ОСОБА_1 не заявлялося клопотань про витребування доказів від АТ «Акцент-Банк», а заявлені ним клопотання про витребування доказів у АТ «Універсал Банк» та АТ «Ощадбанк» щодо належності чи неналежності перерахованих в позові карткових банківських рахунків ОСОБА_2 були розглянуті судом першої інстанції у встановленому законом порядку та задоволені, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення клопотання про витребування доказів судом апеляційної інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 в період з 25.12.2021 року по 17.05.2022 року з належної йому банківської картки АТ «Універсал Банк», картковий рахунок № НОМЕР_6 , 25 разів перерахував грошові кошти на картковий рахунок в АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_7 , та карткові рахунки в АТ «Універсал Банк» № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 на загальну суму 35 860,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями: №K4AK-P9X2-X075-P1AM від 03.02.2022 року (а.с. 69), №997H-292C-EXKE-1T7K від 17.05.2022 року (а.с. 70), №5907-4XC3-C848-E0BT від 06.05.2022 року (а.с. 71), №6MP4-C46M-9TCE-B98X від 06.01.2022 року (а.с.72), №6KP5-A18C-3CEA-7P5C від 15.01.2022 року (а.с. 73), №5642-XAP6-APKM-P330 від 05.01.2022 року (а.с. 74), №M88E-01XX-BTHB-PMEC від 22.01.2022 року (а.с. 75), №X3P0-A4XP-7XXC-PP5X від 24.02.2022 року (а.с.76), №HX0C-XMK0-3M2K-7CM0 від 23.03.2022 року (а.с.77), №CH60-B89E-MB89-H584 від 14.03.2022 року (а.с.78), №6C3E-XA0T-CCC8-45TB від 19.02.2022 року (а.с.79), №09EX-CET3-9K08-H888 від 09.02.2022 року (а.с.80), №68EC-C9B5-78TK-6474 від 12.02.2022 року (а.с.81), №M775-6T24-9B55-2TB5 від 25.03.2022 року (а.с.82), №E285-MX7M-0HX4-70XT від 14.03.2022 року (а.с.83), №9B3E-T289-M6MK-309T від 04.03.2022 року (а.с.84), № 1XH5-46BX-E36P-CTT7 від 27.03.2022 року (а.с.85), №94T0-HH4B-H4K1-869P від 20.03.2022 року (а.с.86), №25X6-T44M-5EBT-1P9M від 01.04.2022 року (а.с.87), №P2E4-1C73-8P0M-M532 від 04.04.2022 року (а.с.88), №A205-0TB0-BTT4-2XPB від 10.04.2022 року (а.с.89), №K0M7-4T0X-A2TH-P611 від 27.03.2022 року (а.с.90), №6P8E-9KPB-079T-EXM5 від 30.03.2022 року (а.с.91), №77M9-PHXM-5K27-B6PM від 08.04.2022 року (а.с.92), №T5HH-2MH0-1B88-XME6 від 25.12.2021 року (а.с.93).

За клопотанням позивача, судом була витребувана інформація у АТ «Універсал Банк» та АТ «Ощадбанк» щодо належності чи неналежності перерахованих в позові карткових банківських рахунків ОСОБА_2 .

Згідно лист АТ «Універсал Банк» №БТ/7890 від 11.12.2024 року, відсутня інформація щодо належності ОСОБА_2 карткових банківських рахунків № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , емітованих АТ «Акцент-Банк» (а.с.121).

В листі АТ «Ощадбанк» №46/12-11/154308/2024/БТ від 18.12.2024 року зазначено, що картковий банківський рахунок № НОМЕР_7 не емітований на ім`я громадянина ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) (а.с.123).

Спір виник з приводу стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі ст. 1212 ЦК України, як безпідставно набутого майна, грошових коштів у розмірі 35 860,00 грн., які ним було перераховано у період з 25.12.2021 по 17.05.2022 на картковий рахунок в АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_7 та карткові рахунки в АТ «Універсал Банк» № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. Суд зазначив, що позивач перераховував кошти тривалий час, в період з 25.12.2021 року по 17.05.2022 року, регулярно, різними сумами, та, оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте, здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною, тому суд вважав, що регулярний характер перерахування позивачем грошових коштів на карткові рахунки, бездіяльність більше півтора року щодо повернення таких коштів, спростовує доводи позивача про те, що набуття коштів було безпідставним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб, з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підстави статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів про те, що грошові кошти перераховано ним без наявності відповідної правої підстави та саме на розрахункові рахунки, які відкрито на ім?я відповідача ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанцій про відсутність підстав для застосування статті 1212 ЦК України та стягнення з відповідача ОСОБА_2 перерахованих позивачем грошових коштів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, забезпечено можливість позивачу ОСОБА_1 реалізувати свої процесуальні права та витребувано із компетентних установ усі докази, про витребування яких останній ставив перед судом питання, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Самарін Андрій Сергійович, - залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 20 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: