Номер провадження: 22-ц/813/2764/25
Справа № 494/1312/22
Головуючий у першій інстанції Погорєлова І.В
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому згідно останніх уточнень просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду у розмірі 50 000 грн та моральну шкоду у розмірі 250 000 грн.

В обґрунтування позову зазначила про те, що ОСОБА_2 здійснив напад на позивача з нанесенням тілесних ушкоджень, заволодінням документами на квартиру, грошовими коштами у розмірі 1000 доларів США, розпискою, яка згодом була знищена в рамках кримінального провадження. З цих підстав було відкрите кримінальне провадження № 0000229 від 07.06.2017 року, за результатом якого 19.04.2022 року винесена ухвала Березівського районного суду Одеської області про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності. Внаслідок нанесених тілесних ушкоджень позивач проходила обстеження і лікування у медичних закладах м. Березівки та м. Одеси. У зв`язку з порушення прав позивача на здоров`я, яке нині відновити неможливо, остання вимагає компенсації завдану шкоди в грошову еквіваленті. Крім того, позивач зазначила, що ОСОБА_2 всіляко залякував ОСОБА_1 , погрожував та розповсюджував недостовірну інформацію щодо неї, що принижувало її честь та гідність, призводило до душевних страждань.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса проживання АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 7000 (сім тисяч) грн.

В задоволені інших вимог позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Іванівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2024 року скасувати та справу направити на новий розгляд, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 01.04.2025 року на 14:30 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Від ОСОБА_1 до суду надійшла заява, в якій позивач просила розглянути справу за її відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 01.04.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 7000 грн, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння ОСОБА_2 позивачці моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Суд вважає встановленим, що в результаті винних протиправних дій ОСОБА_2 по порушенню прав ОСОБА_1 , позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до зміни звичайного способу її життя, супроводжуючи такі зміни фізичними та душевними стражданнями. Крім того, суд враховував глибину душевних страждань позивачки; характер правопорушення; ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди; тяжкість вимушених змін в організації її життя; час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів не може погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду кримінального провадження № 0000229 від 07.06.2017 року, в якому позивач ОСОБА_1 виступала потерпілою, а відповідач ОСОБА_2 обвинуваченим, ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 19.04.2022 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, кримінальне провадження за №0000229 від 07.06.2017 року за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито (т. 1 а. с. 99-101).

Крім того, згідно з вищезазначеною ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 19.04.2022 року досудовим розслідуванням встановлено, що 02.06.2017 року приблизно о 20.00 год. у ОСОБА_2 , який знаходився неподалік ринку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 виникла сварка з ОСОБА_1 . У ході сварки, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_2 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 діючи умисно, протиправно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, почав тримати пальцями обох рук в області плечей ОСОБА_1 . В продовження свого протиправного умислу штовхнув ОСОБА_1 , внаслідок чого остання впала на землю. Після цього, під час перебування ОСОБА_1 на землі, ОСОБА_2 наніс декілька ударів ногою в область стегон ОСОБА_1 . Своїми неправомірними діями, ОСОБА_2 спричинив потерпілій ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження у вигляді синців верхніх та нижніх кінцівок. Підозрюваний вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі, у вчиненому розкаявся.

Звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України є звільненням з нереабілітуючих підстав, тому передбачає констатацію факту вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експерта № 51-Е від 08.06.2017 року у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді численних синців верхніх та нижніх кінцівок, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень (т. 1 а. с. 6-7).

Судом також встановлено, що 14.02.2018 року, 15.02.2018 року, 02.03.2018 року, 04.12.2019 року, 09.12.2019 року, 10.12.2019 року ОСОБА_1 зверталась до лікарень для надання медичної допомоги, що підтверджується такими матеріалами справи: ультразвуковим дослідженням зачеревного простору від 14.02.2018 року; ультразвуковим дослідженням щитовидної залози від 15.02.2018 року; консультативним висновком лікаря терапевта від 02.03.2018 року; довідкою № 564 від 04.12.2019 року, виданою КНП» Березівська центральна районна лікарня» Березівської районної ради Одеської області; ультразвуковим дослідженням органів черевної порожнини від 09.12.2019 року; консультаційним висновком лікаря уролога від 10.12.2019 року, а також квитанціями про оплату наданих послуг (т. 1 а. с. 8, 12-19).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Зі змісту цієї норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров`я.

Специфіка шкоди, яка завдана здоров`ю, полягає також і в тому, що вона не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування буде не зазначена шкода, а лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Однак цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування.

Відповідне тлумачення викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 311/2467/16-ц, провадження № 61-30575св18.

При цьому, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснено, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Для відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином, слід встановити протиправність поведінки особи, яка спричинила матеріальну шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та матеріальною шкодою.

Так, ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 19.04.2022 року у справі № 494/1789/21 провадження № 1-кп/494/144/22, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже факти, встановлені ухвалою суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності не підлягають доказуванню за даною справою, а тому є встановленим саме факт спричинення відповідачем ОСОБА_2 тілесних ушкоджень позивачу ОСОБА_1 за таких обставин: 02.06.2017 року приблизно о 20.00 год. у ОСОБА_2 , який знаходився неподалік ринку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 виникла сварка з ОСОБА_1 . У ході сварки, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_2 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 діючи умисно, протиправно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, почав тримати пальцями обох рук в області плечей ОСОБА_1 . У продовження свого протиправного умислу штовхнув ОСОБА_1 , внаслідок чого остання впала на землю. Після цього, під час перебування ОСОБА_1 на землі, ОСОБА_2 наніс декілька ударів ногою в область стегон ОСОБА_1 . Своїми неправомірними діями, ОСОБА_2 спричинив потерпілій ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження у вигляді синців верхніх та нижніх кінцівок. Підозрюваний вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі, у вчиненому розкаявся.

Позивач, стверджуючи про спричинення матеріальних збитків, посилалася на витрати на лікування та медичні обстеження.

Даючи оцінку наданим позивачем доказів на підтвердження її вимог, суд першої інстанції правильно зазначив, що з наданих ОСОБА_1 доказів неможливо встановити прямого причинно-наслідкового зв`язку між нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_2 ОСОБА_1 та зверненням позивача до лікарень за медичною допомогою у зв`язку з поганим самопочуттям, погіршенням свого здоров`я, оскільки такі звернення здійснювались через тривалий час після нанесення тілесних ушкоджень та з досліджень, висновків лікарів прямо не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними обставинами.

Так, з матеріалів справи вбачається що надані позивачем медичні довідки, консультаційні висновки лікарів та результати ультразвукових досліджень датовані зі значним проміжком часу (від 8 місяців до 1,5 року) з події, що мала місце 02.06.2017 року.

Крім того, апеляційний суд виснує про те, що відсутні докази необхідності проведення ультразвукового дослідження зокрема щитовидної залози у зв`язку із спричиненими тілесними ушкодженнями позивачу.

Наявні у матеріалах справи консультаційні висновки спеціалістів, а саме: лікаря терапевта та лікаря уролога (т. 1 а. с. 12, 14) хоча й містить призначення лікарів, однак чи приймала ці ліки ОСОБА_1 , належних доказів у відповідності до вимог статей 77-81 ЦПК України позивачем суду не надано, на стаціонарному лікуванні остання не перебувала.

Відтак висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди є правильним, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильність висновків суду не спростовують.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкодив цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц зазначено, що: "під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди".

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, при розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Тобто, відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.

Зокрема моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).

Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не означає декриміналізації діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено.

Отже, звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинуватою. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. У такому разі потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної злочином шкоди в порядку цивільного судочинства.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15 (провадження № 61-2505 св 18),від 17 листопада 2020 року в справі № 333/6733/16-к (провадження № 51-4179км20), від 17 серпня 2022 року в справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21), від 27 лютого 2023 року в справі № 367/6377/17 (провадження № 61-975св23).

У справі, що переглядається кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючими обставинами. Тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду, в тому числі моральну шкоду.

Відповідно до висновку експерта «51-Е, який був виготовлений на підставі постанови заступника начальника СВ Березівського ВП Лиманського ВП ГУНП України в Одеській області старшого лейтенанта поліції Коваля В.В. від 07 липня 2017 року в межах розгляду кримінального провадження №0000229, у ОСОБА_1 мали місце тілесні ушкодження у вигляді численних синців верхніх та нижніх кінцівок, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ураховуючи колір синців, давність утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_1 в межах 3-7 днів, тобто, вони могли утворитися саме 02.06.2017 року.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність обставини щодо неправомірності дій відповідача, заподіяння ним шкоди позивачу, наявності безпосереднього причинного зв`язку між ними і шкодою та вини відповідача.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Отже, враховуючи зміст позовних вимог, у даному випадку саме на відповідача покладається обов`язок спростувати заявлені позовні вимоги.

Встановивши, що неправомірними діям відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_1 було завдано легкі тілесні ушкодження, суд першої інстанції правильно виснував, що це свідчить про перенесення нею фізичного болю та страждань, що безумовно негативно позначилося на її психологічному та фізичному стані та призвело до моральних страждань.

Щодо розміру моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення такої у розмірі 7000 грн. і такий розмір, на думку суду, за обставинами даної справи, відповідає вимогам розумності та справедливості та не призводить до збагачення позивача, і не може вважатися непомірним для відповідача.

Проте з таким розміром відшкодування моральної шкоди, колегія суддів погодитись не може виходячи з такого.

З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Урахувавши, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого та потерпілого, кваліфікацію дій обвинуваченого, непроведення добровільного відшкодування позивачу (потерпілому) моральної шкоди, завданої злочином до сьогоднішнього часу, беручи до уваги характер немайнових втрат, зокрема, враховуючи рівень фізичного болю та страждання, яких зазнала позивач внаслідок ушкодження здоров`я, ймовірну глибину та тривалість моральних (душевних та фізичних) страждань, яких зазнала позивач у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, з урахуванням вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що розмір стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає зміні, шляхом його збільшення до 15 000 грн.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача у цій частині знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди змінити, збільшивши суму стягнення до 15 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 02 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 08.04.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова