ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/186/25 Доповідач: Воронцова Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя- доповідач): Воронцової Л.П.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Олійник К.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мамонтова Ольга Анатоліївна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Кузьміної О.І., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання та передано у власність відповідача належну ОСОБА_5 41/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вважає, що договір є недійсним, оскільки він суперечить вимогам закону, моральним засадам суспільства, не відповідав внутрішній волі спадкодавця та був укладений під впливом тяжкої для нього обставини - хвороби внаслідок отриманих тілесних ушкоджень під час здійснення на нього нападу невідомими особами (струс мозку).

Крім того, позивач з 1971 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , з яким вели спільне господарство, та за рахунок їх спільних коштів придбано спірну частину домоволодіння.

Просила суд визнати договір довічного утримання від 16 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою О.Б. за реєстровим №1-279, недійсним з дня його укладення; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 41/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12 листопада 2018 року замінено позивача ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування державної реєстрації права власності задоволено. Визнано договір довічного утримання 41/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 16.03.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою О.Б. за реєстровим № 1-279 недійсним з дня його укладання; скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 41/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за договором довічного утримання від 16.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою О.Б.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність нотаріально посвідченого договору довічного утримання в розумінні ст. 234 ЦК України, який вчинено відповідачем ОСОБА_3 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним та мали інші цілі, ніж ті, що передбачалися правочином, а також невиконання нею зобов`язань за договором, з метою позбавлення позивача права на майбутню спадщину.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мамонтова Ольга Анатоліївна, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обстави, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила поновити строк на апеляційне оскарження, долучити до матеріалів справи докази, в порядку п. 6 ч.2 ст. 356 ЦПК України встановити обставини належного виконання договору довічного утримання, скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 січня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Воронцова Л.П., судді: Кутурланова О.В., Майданік В.В.

31 січня 2024 року справа надійшла до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року поновлено ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мамонтова Ольга Анатоліївна, строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та заперечень щодо клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року справу призначено до розгляду на 11 березня 2024 року о 13 год. 20 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не досліджував волевиявлення сторін договору, за відсутності доказів умислу відповідачки на укладення фіктивного правочину неправильно застосував положення ч. 1 ст. 203 ЦК України та відповідно ст. 215 ЦК України. В рішенні суду не обґрунтовано наявність умов, за яких можливе застосування конструкції ст. 233 ЦК України, не зазначено яка, на думку суду, хвороба, з посиланням на відповідні докази, спричинила наявність тяжкої обставини і перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з вчиненням правочину. Суд, застосувавши ст. 229 ЦК України, не навів мотивів та обґрунтувань в чому саме полягала помилка щодо договору. Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме: ст. 2, ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України, оскільки з власної ініціативи вийшов за межі позовних вимог та всупереч принципу диспозитивності самостійно обрав правову підставу позову, застосувавши на підставі статті 234 ЦК України наслідки фіктивності правочину, в той час як у позовній заяві як на підставу недійсності правочину позивач посилався на невідповідність договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, внутрішній волі спадкодавця та укладення під впливом тяжкої обставини - хвороби. Такі твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки під час посвідчення договору нотаріус перевірив дієздатність сторін та їх дійсне волевиявлення, доказів про те, що будь-яка хвороба вплинула на рішення відчужувача не надано. Суд першої інстанції вдався до оцінки виконання або невиконання умов договору, хоча жодна сторона спору не заявляла про його неналежне виконання або невиконання. Висновок суду про невиконання умов договору довічного утримання є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи, оскільки відповідач здійснювала оплату комунальних послуг за ОСОБА_5 та здійснювала його поховання, про що надано докази.

Зазначила, що із вказаною позовною заявою звернулась до суду ОСОБА_2 , яка з 20 жовтня 2000 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_5 , тобто до оформлення права власності на 41/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі рішення народного суду Дніпровського району м. Херсона від 06 вересня 1979 року. ОСОБА_2 проживала зі спадкодавцем до 2013 року, а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який став її правонаступником на підставі заповіту матері, не є сином чи родичем померлого та не здійснював за ним догляд. У 2013 році ОСОБА_2 захворіла та переїхала жити до свого сина ОСОБА_1 , а з того часу ОСОБА_5 допомагала відповідачка, оскільки була його сусідкою та проживала з ним в одному будинку, де було зареєстроване її місце проживання.

У 2016 році ОСОБА_5 звернувся до відповідачки з проханням купувати йому продукти харчування, а згодом допомагати по господарству. Відповідачка з власної ініціативи готувала йому їжу, доглядала за ним і у зв`язку із його хворобою ніг. Згодом ОСОБА_5 запропонував відповідачці переоформити на неї його частину будинку та наполягав на оформленні документів і укладенні договору довічного утримання. Після підготовки всіх необхідних документів ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса, однак спочатку ОСОБА_5 відвідав його помічник з метою пересвідчитися в дієздатності відчужувача та дійсності наміру укладення договору, після чого приїхав нотаріус та, перевіривши волевиявлення сторін, посвідчив оспорюваний договір.

Після смерті ОСОБА_5 його похованням та встановленням пам`ятника займалася ОСОБА_3 та її чоловік, а ОСОБА_1 чи інші родичі померлого не були присутні та не брали участі в організації його поховання. Вказане спростовує висновок суду про те, що ОСОБА_3 мала свідомий намір невиконання зобов`язань договору. Крім того, умовами договору довічного утримання не встановлено обов`язку відповідачки здійснювати утримання шляхом переказу суми в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень та підтвердження цього відповідними квитанціями. Вказана сума відповідно до змісту договору передбачала забезпечення ОСОБА_5 харчуванням, ліками та надання йому іншої необхідної допомоги, а тому висновок суду про відсутність грошових надходжень, переказів останньому, не відповідає змісту договору.

Ввважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_3 наміру створення правових наслідків, наявність інших цілей, ніж ті, що передбачалися правочином, а також, те, що ОСОБА_3 мала свідомий намір невиконання зобов`язань договору ґрунтується на припущеннях, оскільки не доведено, який саме правочин сторони мали намір укласти та якої досягти мети. Зазначена судом в оскаржуваному рішенні аргументація не була підставою позову, не заявлялася позивачем на жодній стадії розгляду справи в суді першої інстанції та не підтверджена доказами, у зв`язку з чим на спростування даних обставин відповідачем подано нові докази.

Вважає, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме п. 5 ч. 5 ст. 12, п. 2 ч. 1 ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст. 128, ст. 130 ЦПК України, оскільки справу розглянув за відсутності відповідачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, безпідставно відхилив клопотання про відкладення судового засідання, не повідомив про зміну складу суду, поданий відповідачкою у 2019 році відзив на позовну заяву та додатки до нього відсутні в матеріалах справи з невідомих причин.

В судове засідання апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Базилєва Ю.О. не з`явилися повторно, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що не перешкоджає її розгляду в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Мамонтова О.А. вимоги апеляційної скарги підтримали з підстав, у ній викладених.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою О.Б., зареєстрований в реєстрі за №1-279, відповідно до якого ОСОБА_5 передає, а ОСОБА_3 отримує у власність 41/100 частину в праві власності на житловий будинок під номером АДРЕСА_1 , а взамін зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом на умовах цього договору (а.с. 4, зворот, - 6, т. 2).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, домоволодіння АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_5 на підставі рішення народного суду Дніпровського району м. Херсона від 06 вересня 1979 року - 41/100 частина; ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 7190 від18 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. - 59/100 частин; 16 березня 2017 року зареєстровано право власності на 41/100 частину вказаного домоволодіння за ОСОБА_3 , підстава виникнення права власності: договір довічного утримання, серія та номер: 1-279, виданий 16 березня 2017 року, номер запису про право власності:19475463 (а.с. 7-8, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 20 жовтня 2000 року Дніпровським відділом реєстрації актів громадського стану міста Херсона, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб, актовий запис № 323, прізвище ОСОБА_6 змінено на ОСОБА_7 (а.с. 4, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 20 березня 2017 року Дніпровським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 296 (а.с. 5, т. 1).

Згідно з копією спадкової справи № 2/2017, заведеної 04 липня 2017 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Єрьоменко В.В. після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 подала заяву до приватного нотаріусуа Херсонського міського нотаріального округу Єрьоменка В.Г. про прийняття спадщини за законом. Приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності за померлим ОСОБА_5 відсутнє (а.с. 61-80, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 02 січня 2018 року Дніпровським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 3 (а.с. 49, т. 1).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 22 вересня 1961 року Константиновським Сільським Загсом Горностаївського району Херсонської області (а.с. 57, т. 1).

Відповідно до копії спадкової справи № 07/2018, заведеної 14 червня 2018 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Єрьоменко В.В., позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 46-60, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до статті 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (частини перша-друга статті 746 ЦК України).

Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (частина друга статті 755 ЦК України).

Так, відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17,провадження № 61-17583св20).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У частині першій статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 викладено висновок, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із фіктивності нотаріально посвідченого договору довічного утримання в розумінні ст. 234 ЦК України, який вчинено відповідачем ОСОБА_3 без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, та мали інші цілі, ніж ті, що передбачалися правочином, а також невиконання нею зобов`язань за договором, з метою позбавлення позивача права на майбутню спадщину.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування підстав позову позивач посилався на те, що спірний договір суперечитьвимогам закону, моральним засадам суспільства, внутрішній волі спадкодавця та укладений під впливом тяжкої для нього обставини - хвороби.

Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, що після пред`явлення позову позивач уточнював позовні вимоги щодо підстав пред`явлення позову.

Поняття фіктивності правочину визначено частиною першої статті 234 ЦК України, де зазначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Як вбачається, позивач не обґрунтовував позов відсутністю у сторін договору наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Визначаючись із характером існуючих правовідносин, суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства зазначене є виключним правом позивача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 2, 4, 13, 81 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив підстави позову, ухваливши судове рішення на підставі статті 234 ЦК України, чим порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Підставами визнання правочину недійсним відповідно до статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

У постанові Верховного Суду від 16 липня 2019 у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2025 року у справі 405/4853/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог про визнання договору недійсним як такого, що був вчинений особою під впливом тяжкої для відчужувача обставини, - хвороби, оскільки жодними доказами наявність такого захворювання не підтверджено.

Крім того, позивач всупереч вимогам статті 233 ЦК України не довів яким чином вказана обставина вплинула на відчужувача - ОСОБА_5 під час вчинення оспорюваного правочину і що умови, на яких його вчинено, були для нього невигідними, а також те, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження №14-203цс19, зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Позивач, у порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України не надав, а у матеріалах справи відсутні докази того, що оспорюваний договір суперечить вимогам закону та не відповідає моральним засадам суспільства. Позивач не конкретизував, яким вимогам закону він суперечить та в чому полягає його невідповідність моральним засадам суспільства, а також не обґрунтував мотивів позбавлення позивача права на спадщину.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваного договору довічного утримання, оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, в задоволенні якої судом відмовлено, відтак задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Разом з цим, клопотання апелянта про встановлення обставин належного виконання договору довічного утримання та долучення доказів на їх підтвердження задоволенню не підлягає, оскільки виконання оспорюваного договору не впливає на його недійсність. Недійсність договору пов`язується з обставинами, що існували на момент вчинення правочину, і не залежить від обставин щодо виконання/невиконання його умов. Наслідком невиконання або неналежного виконання договору довічного утримання відповідно до вимог статті 755 ЦК України є його розірвання.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до пункту "в" ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати, понесені на оплату судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 960 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мамонтова Ольга Анатоліївна, задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 960 гривень судових витрат, пронесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції - Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2025 року.

Головуючий Л.П. Воронцова

Судді: О.В. Кутурланова

В.В. Майданік