Справа № 953/3410/24
провадження 2/175/1419/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченко О.Г.

з секретарем Кульпіна Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного прорвадження в приміщенні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області в селищі Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за користуванням позикою,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за користуванням позикою, в якій просив суд ухвалити рішення на підставі якого, стягнути з відповідача на йогог користь заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2021 року в розмірі 795758, 00 грн. з урахуванням двадцяти чотирьох процентів річних в розмірі 424184,77 грн., а всього 1219942,77 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 12199, 43 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те що, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики від 28 жовтня 2021 року та розписку від 28 жовтня 2021 року.

Відповідно до змісту договору позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 лютого 2022 (включно).

Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви, складеною відповідачем власноруч та підписаною, розпискою від 28.10.2021 та договором від 28.10.2021.

Факт передачі коштів у еквіваленті 20000,00 доларів США. позикодавцем та їх отримання позичальником підтверджується змістом розписки від 28.10.2021, власноручно складеної та підписаної ОСОБА_2 .

Враховуючи вищезазначені положення розписки, договору та чинного законодавства відповідач повинен був усвідомлювати наявність строкового грошового зобов`язання та виконати його у спосіб та в строки, встановлені сторонами у договорі позики.

Проте, відповідач порушив обов`язок своєчасно та в повному обсязі повернути суму позики.

Проте, станом на 22.04.2024 (день складання позовної заяви) відповідачем не повернув отримані кошти. Таким чином відповідно до розрахунків, доданих до позовної заяви заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2021 року складє 795758, 00 грн. з урахуванням двадцяти чотирьох процентів річних в розмірі 424184,77 грн., а всього 1219942,77 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 12199, 43 грн.

Виходячи з наведеного, оскільки звернення позивача до відповідача про повернення йому суми коштів виявились безрезультатними, позивач вважає, що має місце неналежне виконання відповідачем умов розписки в частині повернення грошових коштів, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність.

Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 09 серпня 2024 року справу прийнято до провадження та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач та/або його представник в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили, правом надання відзиву на позов не скористався. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики від 28 жовтня 2021 року та розписку від 28 жовтня 2021 року.

Підпунктом 1.1. п.1 вищевказаного договору передбачено, що в порядку на умовах, визначених договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному п. 2.1. цього договору, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Згідно п.п. 2.1. п. 2 договору, сума позики становить 20000 доларів США.

Відповідно п.п. 4.1. договору, кінцева дата повернення позики в повному обсязі 01 лютого 2022 року.

Відповідно до змісту договору позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 лютого 2022 (включно).

Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви, складеною відповідачем власноруч та підписаною, розпискою від 28.10.2021 та договором від 28.10.2021.

Факт передачі коштів у еквіваленті 20000,00 доларів США. позикодавцем та їх отримання позичальником підтверджується змістом розписки від 28.10.2021, власноручно складеної та підписаної ОСОБА_2 .

Так, станом на момент подачі позову до суду сума заборгованості за договором складає 1219942,77 грн.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На дату складання позовної заяви, курс гривні щодо долару США за офіційними даними НБУ склав еквівалент 100 доларів США - 39,7879.

З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 20000,00 доларів США, що складає 795758 грн. підлягають задоволенню.

Згідно з п. 5.2 Договору, позика за цим Договором є процентною, 24 % річних від простроченої суми.

Частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

На дату складання позовної заяви, курс гривні щодо долару США за офіційними даними НБУ склав еквівалент 100 доларів США - 39,7879.

Суд, дослідивши розрахунок заборгованості за процентами наданий позивачем та враховуючи, що відповідач не сплатив позивачу ані суму основної заборгованості за договором, ані процентів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача проценти за період з 02.02.2022 по 22.02.2024 складає 10 661. 15 долларів США, тобто заборгованість за відсотками складає 424184,77 грн.

Оскільки відповідач у визначений у договорі позики строк кошти тап відсотки позивачеві не повернув, суд вважає, що наявність порушених прав позивача є очевидною, тому вимоги позивача про повернення суми боргу та процентів за користуванням позикою за розпискою є обґрунтованими.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 1219942 грн. 77 коп, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 12199,43 грн.

На підставі викладеного, керуючись 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за користуванням позикою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) загальну суму заборгованості за договором позики від 28 жовтня 2021 року в розмірі 1219942 грн. 77 коп, з яких: основна заборгованість - 795758 гривень, проценти - 424184 гривень 77 коп,.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 12199,43 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя О.Г. Васюченко