Справа № 149/1820/24
Провадження № 22-ц/801/700/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 рокуСправа № 149/1820/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Сопруна В. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гончарук-Аліфанової О. Ю. в залі суду в місті Хмільник Вінницької області,

в цивільній справі № 149/1820/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

встановив:

Короткий зміст вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають разом із позивачем, відповідач проживає окремо, фінансової допомоги на утримання дітей не надає. Ураховуючи викладене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дітей аліменти в розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку (доходу).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 червня 2024 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/2 частки доходу в достатній мірі забезпечуватиме потреби дітей в утриманні. При цьому, доказів того, що відповідач на теперішній час має перешкоди у працевлаштуванні, пов`язані зі станом його здоров`я, так і доказів того, що стягнення аліментів в такому розмірі може призвести до надмірного збагачення позивача, суду не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2025 року відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 лютого 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Сопрун В. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру аліментів судом не було враховано баланс матеріальних можливостей відповідача та інтересів дітей. Так, судом першої інстанції залишено поза увагою ту обставину, що відповідач є особою з інвалідністю третьої групи довічно та ще з дитинства має проблеми із зором. Вказує, що наявність проблем із здоров`ям безумовно впливає на можливість працевлаштування за кордоном. Вважає, що належної оцінки зазначеній обставині не було надано, що й призвело до надмірного обтяження його, як платника аліментів. Зауважує, що оскільки він є особою з інвалідністю, тому згідно з чинним законодавством має статус непрацездатної особи.

Також вказує, що при визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував необхідність стягнення такої значної суми аліментів, не зазначив про те, чому саме такий розмір аліментів має задовольнити життєві потреби дітей.

Звертає увагу, що сімейне законодавство визначає, що розмір частки доходу платника аліментів на утримання двох дітей становить 1/3, тому вважає, що саме такий розмір аліментів буде достатнім і справедливим та відповідатиме вимогам закону.

З урахуванням наведеного вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини його доходу буде для нього надмірним фінансовим тягарем та може призвести до неможливості у повному обсязі сплачувати аліменти на утримання дітей, і, як наслідок - до виникнення заборгованості, що однозначно не буде відповідати їхнім інтересам.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

28 лютого 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Поворознюк Б. М. направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що доводи, на які посилається апелянт, є безпідставними, а оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим. Зауважує, що будь-яких обмежень у працевлаштуванні відповідача за фахом МСЕК не було встановлено. Тому доводи апеляційної скарги не відповідають змісту оскаржуваного судового рішення. При цьому, відповідач тривалий час проживаючи за кордоном не подав до суду доказів свого матеріального становища, отримуваних ним доходів за місцем свого проживання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 12 жовтня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.4)

Позивач є матір`ю, а відповідач - батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 5) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають разом із матір`ю - позивачем та перебувають на її матеріальному утриманні, що підтверджується показами свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , наданими в суді, а також відмітками у закордонних паспортах позивача та дітей та даними служби митного та прикордонного контролю США (а. с. 73, 74, 75, 76-77, 78-79, 80-81).

Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від дружини та дітей (а. с. 83, 84, 97-98, 99-100), має ІІІ групу інвалідності (а. с. 29-30), отримує пенсію по втраті годувальника (а. с. 31).

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з положеннями частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо стягнення аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з встановлених обставин справи, із врахуванням інтересів дітей, які проживають із позивачем, їхнього віку, стану здоров`я та матеріального становища, дійшов правильного висновку, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на їх утримання у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку.

Так, із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_2 , слідує, що останній має третю групу інвалідності та може працювати за фахом. Тобто будь-яких обмежень у його працевлаштуванні за фахом медико-соціальною експертною комісією не було встановлено.

Відповідач є працездатною особою, на його утриманні немає непрацездатних осіб, яких він утримує чи інших неповнолітніх чи малолітніх дітей.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Окрім того, судом першої інстанції взято до уваги, що відповідачем надано докази про отримання ним пенсії по інвалідності. Це додаткові доходи, які відповідач отримує, та які свідчать про його відповідну матеріальну забезпеченість.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 в свою чергу оскаржуючи рішення суду, не заперечує щодо наявності підстав для стягнення з нього аліментів на утримання дітей, однак, не погоджується із розміром стягнутих аліментів, так як розмір визначений судом є завищеним, однак не подав до суду доказів про свій реальний майновий стан та джерела отримання доходів за межами України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що встановлена відповідачу третя група інвалідності без обмеження умов та характеру праці перешкоджає у працевлаштуванні, є припущеннями, які не підтверджені доказами, та не є такими, що дають правові підстави для зміни рішення місцевого суду.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилався також на наявність проблем із здоров`ям, що безумовно впливає на можливість його працевлаштування за кордоном. Однак такі доводи апеляційної скарги колегія суддів не бере до уваги, оскільки скаржником не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження наявності витрат, пов`язаних з проходженням ним лікування, а також не доведено належними та допустимими доказами недостатність щомісячного доходу, який він отримує, для надання матеріальної допомоги дітям.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає про те, що чинним законодавством передбачено, що розмір аліментів на двох дітей складає 1/3 частку від заробітку (доходу) платника аліментів.

У частинах другій, п`ятій статті 183 СК України зазначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на двох дітей - однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Зі змісту вказаної статті слідує, що лише у разі пред`явлення позову про стягнення аліментів на двох і більше дітей суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, і розмір такої частки цією статтею не обмежений.

Одна третина заробітку (доходу) платника аліментів стягується судом при видачі судового наказу про стягнення аліментів на двох дітей.

Отже вказані доводи апеляційної скарги не містять посилань на порушення судом, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення частини другої статті 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для зміни рішення.

Інших доказів, які б свідчили про неможливість стягнення з відповідача аліментів у визначеному судом розмірі скаржником до суду першої інстанції та до апеляційного суду не надано.

Правильно встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно з вимогами статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що необхідним і достатнім для забезпечення потреб дітей буде стягнення аліментів у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що сприятиме гармонійному фізичному та духовному розвитку дітей, що узгоджується з вимогами статей 182, 191 СК України.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із захисту інтересів перш за все самих дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який діти мають тоді, коли утримуються обома батьками та отримують надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно із статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи зазначені положення закону відповідач по справі не позбавлений можливості у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я, або у зв`язку зі зміною обставин, що впливають на визначений розмір аліментів, подати заяву про зменшення розміру аліментів, присуджених рішенням суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: В. В. Сопрун

І. М. Стадник