КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5796/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Горбенко Н.О., ухвалене в м. Київ 20 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати за ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_1 наймачем квартири за вказаною адресою, зобов`язати Святошинську районну в м. Києві державну адміністрацію укласти зі ОСОБА_1 договір найму квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що 29 лютого 1972 року бабі позивача ОСОБА_3 на підставі рішення Радянської Ради від 24 січня 1972 року № 125 було видано ордер на житлове приміщення з двох кімнат за адресою АДРЕСА_2 . У вказаний ордер було вписано трьох осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (мати позивача) та ОСОБА_5 (дядько позивача).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 , який з дня народження проживав в квартирі за вказаною адресою разом із матір`ю, бабою та дядьком, ніс обов`язки по утриманню квартири, приймав участь в оплаті комунальних платежів, надавав кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири, вдвох із дядьком своєю працею виконували ремонт та підтримував належний стан квартири для проживання. Вищенаведене також підтверджується заявами, складеними сусідами позивача, які проживають в цьому ж будинку.

Вказував, що наприкінці 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 почали збирати документи з метою приватизації вказаної квартири, але не встигли її завершити. 24 лютого 2022 року почалось широкомасштабне вторгнення рф на територію України. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Починаючи з 12 грудня 2022 року ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 .

Після смерті родичів ОСОБА_1 продовжує постійно проживати у вказаній квартирі як член сім`ї наймача, утримує квартиру у належному технічному та санітарному стані, однак переоформити особові рахунки на своє ім`я та зареєструвати місце проживання за даною адресою не може, оскільки договір найму житла з ним не переукладався та ОСОБА_1 на даний час проходить військову службу.

Вказував, що тривалий час проживання ОСОБА_1 у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції.

Наголошував, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 не набув права користування квартирою за вказаною адресою, так як ОСОБА_1 вселився в жиле приміщення як член сім`ї наймача, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, та має право після смерті основних наймачів вимагати визнання себе наймачем такої квартири та укласти або переоформити договір найму квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року в позові відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав фактичні обставини справи, наведені в позовній заяві, наводив зміст ст. 9, 61, 64, 65, 106 ЖК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення ЄСПЛ у справах «Кривіцька та Кривіцький проти України», «Прокопович проти росії», «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Баклі проти Сполученого Королівства», вказував, що тривалий час проживання ОСОБА_1 у квартирі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції.

Щодо реєстрації місця проживання, наводив зміст ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції на момент реєстрації місця проживання), правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2023 року в справі № 521/8304/16-ц, від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17, наголошував, що місце реєстрації проживання позивача жодним чином на впливає на спірні правовідносини.

Посилався на ч. 4 ст. 263 ЦПК України, всупереч якій судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду щодо впливу реєстрації місця проживання на спірні правовідносини.

Щодо відсутності дозволу на проживання від наймачів та відсутності доказів проживання у квартирі, вказував, що матеріали справи містять ряд заяв сусідів ОСОБА_1 , які підтверджують проживання позивача в квартирі з народження та по теперішній час. Однак судом першої інстанції вказані заяви були проігноровані та не враховані під час ухвалення рішення. Більш того, в судовому засіданні було допитано ряд свідків, які підтвердили постійне, безперервне, протягом усього життя проживання ОСОБА_1 у квартирі, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але показання свідків судом першої інстанції не були враховані.

Суд першої інстанції обґрунтував це тим, що згода на проживання позивача у квартирі може бути підтверджена лише письмовою згодою наймачів квартири, чого ними за життя зроблено не було. При цьому, пославшись на постанову Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17, не врахував викладених у ній висновків про те, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Таким чином, у висновках Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції, чітко вказано, що наявність/відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права користування житловим приміщенням; відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо наявні докази про згоду.

Зауважував, що він є онуком ОСОБА_3 , племінником ОСОБА_5 та сином ОСОБА_4 , що підтверджено матеріалами справи, а спільне проживання позивача з останніми підтверджується заявами сусідів та показаннями свідків, тобто згода членів сім`ї підтверджується належними доказами, а відтак висновки суду першої інстанції про відсутність згоди членів сім`ї наймача на вселення позивача в квартиру є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, на підтвердження того, що ОСОБА_1 проживав у спірній квартирі, а не за місцем реєстрації, ним надаються додаткові докази: додаток до диплома з 2005 року по 2008 рік про навчання у Київському професійному енергетичному ліцеї; медичні книжки позивача, згідно яких місце проживання останнього АДРЕСА_2 , а також дати вакцинації ОСОБА_1 з народження; епікриз підлітка, згідно з яким місце проживання останнього АДРЕСА_2 ; заява ОСОБА_1 головному лікарю поліклініки Шевченківського району м. Києва від 30 липня 2010 року, згідно з якою місце проживання останнього АДРЕСА_2 ; військовий квиток, згідно якого позивача було мобілізовано з м. Києва та останній перебуває на військовому обліку в м. Києві.

Звертав увагу, що члени сім`ї позивача намагалися приватизувати квартиру, що підтверджується їх заявою від 07 грудня 2015 року.

Таким чином, вказані докази додатково підтверджують факт проживання позивача в спірній квартирі.

Щодо строку для подання доказів, вказував, що просить приєднати до матеріалів справи докази про навчання у школах та ліцеях м. Києва, а також військовий квиток. Вказані докази можуть додатково підтвердити постійне проживання позивача у м. Києві. Неподання даних доказів пояснюється тим, що позивач є військовослужбовцем ЗСУ та на даний час приймає участь у відбитті збройної агресії рф безпосередньо на лінії бойового зіткнення, в зв`язку з чим досить рідко з`являється вдома, при цьому для зібрання доказів необхідний певний проміжок часу, а також перебування безпосередньо за місцем проживання, однак за активних бойових дій ОСОБА_1 позбавлений такої можливості. Таким чином, він був позбавлений можливості подати докази раніше, оскільки постійно перебуває на військовій службі, а відтак строк для подання доказів підлягає поновленню.

Повідомляв, що під час розгляду справи виникне необхідність приєднання додаткових доказів, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постановах від 24 листопада 2020 року в справі № 814/1007/17, від 12 листопада 2020 року в справі № 260/943/19, від 16 березня 2020 року в справі № 300/61/19.

Повідомляв, що протягом п`яти днів з моменту винесення рішення у даній справі ним буде подана заява про ухвалення додаткового рішення. Орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 10000 грн. Остаточний розмір буде визначено з урахуванням всіх дій, які будуть вчинені АО «ВР Партнерс» в рамках справи в суді апеляційної інстанції.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

01 квітня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про зупинення провадження, мотивоване тим, що предметом позову у справі № 759/13970/24 є визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму, і підставою для відмови у задоволенні позову стало те, що ОСОБА_1 не довів факту постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 . Враховуючи вищевикладені обставини, ОСОБА_1 до Святошинського районного суду м. Києва було подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій він просив встановити факт постійного спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 з наймачем квартири ОСОБА_3 та членами її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; визнати ОСОБА_1 членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та членів її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 березня 2025 року відкрито провадження в справі № 759/6004/25 та призначено до розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, на 28 травня 2025 року о 10:00.

Враховуючи, що в справі № 759/6004/25 буде встановлений або спростований факт постійного спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та членами її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розгляд цієї справи неможливий до вирішення справи № 759/6004/25, оскільки підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 стало те, що скаржник не довів постійного спільного проживання однією сім`єю з наймачем квартири та членами його сім`ї.

Щодо строку для подання клопотання про зупинення провадження в справі, посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 07 вересня 2023 року в господарській справі № 910/15380/21, від 01 лютого 2022 року в господарській справі № 902/368/16, від 21 травня 2024 року в господарській справі № 910/12076/23.

Вирішуючи подане ОСОБА_1 клопотання про зупинення провадження в справі, апеляційний суд виходить із такого.

За змістом пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Обов`язкове зупинення провадження у справі на підставі вказаного припису можливе за наявності у сукупності таких умов: 1) об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої, тобто неможливість суду самостійно встановити обставини, які встановлює інший суд в іншій справі; 2) пов`язаність справи, яку суд розглядає, та тієї, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання й оцінку доказів у першій (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 761/33089/20 і Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 156/752/22).

Метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можна з`ясувати та встановити у цьому провадженні, але які мають значення для справи, провадження у якій зупинене. Об`єктивна неможливість розгляду однієї справи до вирішення іншої полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання й оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинене, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яку суд розглядає, з іншою справою; чим зумовлена об`єктивна неможливість розгляду судом першої до розгляду другої. Отже, необхідність зупинити провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України виникає тоді, якщо неможливо ухвалити рішення в одній справі до вирішення іншої. Факти, встановлені в останній, повинні мати преюдиційне значення для першої. Суд не може стверджувати про об`єктивну неможливість розгляду справи, коли зібрані докази дозволяють встановити й оцінити обставини, які мають значення для вирішення спору (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19).

Крім того, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції у межах тих обставин і подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц, Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц).

Апеляційний суд враховує, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, подана до суду з метою сформування доказової бази в справі № 759/13970/24, що переглядається в апеляційному порядку, після ухвалення в ній рішення.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 не доведено об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства, зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому в задоволенні клопотання про зупинення провадження в справі апеляційним судом було відмовлено як у необґрунтованому.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має на праві користування інше житло, в якому він зареєстрований з 13 травня 2006 року, належними і достатніми доказами не довів, що спірна квартира є його постійним місцем проживання; в зв`язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої була його баба, а також дядько та мати, у нього не виникло самостійного права користування цим житлом. Крім того, позивач не надав жодних доказів отримання згоди наймачів на вселення та реєстрацію у спірну квартиру.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що згідно ордера № В176100 на житлове приміщення від 29 лютого 1972 року, виданого ОСОБА_3 на підставі рішення Радянської Ради від 24 січня 1972 року № 125, їй було надано житлове приміщення, яке складається із двох кімнат, загальною площею 31,34 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

У ордері вказано склад сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_5 (син) (а. с. 12).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом РАЦС Подільського району м. Києва, актовий запис №346, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати - ОСОБА_10 , батько - ОСОБА_11 (а. с. 31).

ОСОБА_3 , (баба позивача), померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 02 березня 2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія № НОМЕР_3 (а. с. 27).

ОСОБА_10 , (мати позивача), померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23 грудня 2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а. с. 28).

ОСОБА_5 (дядько позивача), помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 27 липня 2023 року Святошинським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а. с. 26).

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №688439 від 11 липня 2024 року ОСОБА_1 з 13 травня 2006 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 13 травня 2006 року (а. с. 39).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Допитані у судовому засіданні свідки, які є мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 пояснили суду, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 з дати народження й до тепер, постійно, безперервно, протягом усього свого життя.

Крім того, позивачем до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копії військового квитка, додатку до диплома, медичних книжок, епікризу підлітка, заяви ОСОБА_3 та членів її сім`ї ОСОБА_10 , ОСОБА_5 від 07 грудня 2015 року про приватизацію квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Водночас, апеляційна скарга не містить обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ній не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк.

Доводи позивача, що він постійно перебуває на військовій службі, а тому не міг подати ці докази раніше, нічим не підтверджуються та відхиляються апеляційним судом. Крім того, навіть у випадку перебування позивача на військовій службі зазначені обставини не завадили йому зібрати інші докази, які він подав до суду разом із позовом.

Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.

Відповідно до приписів ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18), від 16 січня 2023 року в справі № 523/1756/20 (провадження № 61-9862св22).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).

Разом із тим, аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження №61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження №61-2027св22, від 14 листопада 2023 року у справі № 760/31381/19 (провадження № 61-8758св22), які були належним чином враховані судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований з 13 травня 2006 року за адресою АДРЕСА_3 , відтак він зберігає за собою право користування цим житловим приміщенням і не відмовлявся від нього в установленому законом порядку.

Як вбачається із протоколу судового засідання від 20 листопада 2024 року, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що ОСОБА_1 проживав у квартирі доки не одружився, проживав з дружиною близько 5 років, після розлучення повернувся в квартиру, а свідок ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_1 проживав у квартирі, як був дитиною.

Також судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що проживаючи у квартирі у АДРЕСА_2 з бабою, матір`ю та дядьком, ОСОБА_1 дозволу на проживання у визначеному законом порядку у вказаній квартирі від її наймачів не отримав, своє право користування квартирою не оформив протягом тривалого часу згідно вимог закону.

Також судом встановлено, що доказів на підтвердження здійснення ремонтних робіт за власні кошти у спірній квартирі, ведення спільного господарства із наймачами цієї квартири та спільного побуту, зокрема квитанцій про сплату ним комунальних послуг, позивачем суду не надано.

Судом першої інстанції надано вірну правову оцінку показанням свідків - сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які не можуть підтверджувати факт того, що наймачами квартири була надана згода на проживання позивача у ній.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на письмові заяви сусідів на підтвердження обставин проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, які були подані разом з позовною заявою, зважаючи на те, що складання свідками письмових заяв вимогами ст. 76 ЦПК України не передбачено, а за відсутності дотримання процедури допиту свідка самі по собі письмові заяви інших осіб не можуть вважатися допустимими та достовірними доказами.

Натомість, відповідно до ч. 2 ст. 69 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини.

Оскільки особи, письмові заяви яких по суті обставин справи були надані позивачем до суду, не з`явились в судове засідання, не підписавши та не склавши присягу свідка, в якій вони були б попереджені про кримінальну відповідальність за надання суду завідомо неправдивих показань, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги їх письмові заяви.

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що він є онуком, племінником та сином осіб, які проживали в спірній квартирі, а спільне проживання позивача з останніми підтверджується показаннями свідків, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність згоди членів сім`ї наймача на вселення ОСОБА_1 до спірної квартири та постійне проживання позивача в спірній квартирі, з огляду на встановлені судом обставини, що за період сумісного проживання позивач, як член сім`ї наймача, за наявності згоди наймача та інших членів сім`ї, які проживали разом з ним, мав достатньо часу вимагати визнання його членом сім`ї наймача за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, проте цього не зробив.

Враховуючи вищевикладене, є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 про те, що відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Таких обставин у справі, що переглядається, судом не встановлено.

Апеляційний суд не може також погодитися з доводами апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17, що наявність чи відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд враховує, що у самій справі № 755/16392/17, на яку посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, суди, встановивши, що позивач ОСОБА_1 вселилася в комунальну квартиру не як член сім`ї наймача кімнати ОСОБА_3 , а в зв`язку з придбанням у власність однієї з двох кімнат і зареєстрована та постійно проживає в цій кімнаті, не має родинних зв`язків із ОСОБА_3 , який не надавав згоду на вселення позивача в свою кімнату, й позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вони з наймачем вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки та були пов`язані спільним побутом, зробили висновок про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_1 членом сім`ї ОСОБА_3 як наймача кімнати в комунальній квартирі.

Таким чином, реєстрація та постійне проживання позивача у іншому житлі була врахована судами в справі № 755/16392/17 як одна із підстав відмови в позові.

У іншій справі № 754/14628/17, на яку посилався ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, про визнання права користування кімнатою судами при задоволенні позову встановлено, що позивач зареєстрована із 1998 року у квартирі в м. Севастополі, яке є тимчасово окупованим із 2014 року, а тому реєстрація її місця проживання за вказаною адресою не спростовує правильності висновків судів попередніх інстанцій.

У іншій справі № 521/8304/16-ц, на яку посилався ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, предметом позову є визнання недійсним розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним та зняття з реєстрації, а не визнання особи наймачем квартири, визнання прав користування житловим приміщенням та зобов`язання наймодавця укласти договір найму квартири.

Отже, посилання позивача в апеляційній скарзі на зазначені справи не може вважатися релевантним.

Таким чином, не суперечать правовим висновкам Верховного Суду у справі № 755/16392/17, № 754/14628/17 та є правомірними висновки суду першої інстанції, що позивачем, який з 13 травня 2006 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , не доведено належними доказами вселення у спірну квартиру з дотриманням правил, передбачених нормами статей 65, 64 ЖК України.

Отже, встановивши, що позивач має на праві користування інше житло, належними і достатніми доказами не довів, що спірна квартира є його постійним місцем проживання, та у зв`язку з тимчасовим користуванням спірною квартирою, наймачем якої була його баба, а також дядько та мати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що у позивача не виникло самостійного права користування цим житлом.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 р., п. 63).

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що тривалий час проживання ОСОБА_1 у квартирі, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд враховує, що позивач не довів та судом не встановлено, що позивач тривалий час проживав в спірній квартирі, сплачував за комунальні послуги, утримував та дбав про майно, в якому він проживав, отже відсутні підстави стверджувати, що між позивачем та спірним житлом виник тривалий та тісний зв`язок. За всіма встановленими обставинами також неможливо стверджувати, що внаслідок відмови у позові позивач втратить єдине доступне йому житло.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відтак, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.