Справа № 466/8971/23
Провадження № 2/466/225/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2025 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Комарницької В.-М.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Карпель О.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Карпель Олександра Олегівна до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільної сумісної власності та поділ майна, -

в с т а н о в и в :

30.08.2023 адвокат Карпель Олександра Олегівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 в якому просила:

встановити факт проживання однією сім`єю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу у період з 25.03.2022 по 15.06.2023;

визнати майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном позивача та відповідача;

поділити спільне майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за позивачем право власності на 1/2 частки цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в грудні 2001 року ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_2 у м. Миколаєві, працюючи разом на суднобудівному заводі «Дамен Шіпярдс Океан». З вересня 2004 сторони мали близькі стосунки без проживання однією сім`єю та без реєстрації шлюбу. В кінці грудня 2008 позивач дізналася, що вагітна, 03 січня 2009 сказала про це відповідачу, на що він повідомив їй, що не проти народження дитини, але поки не готовий юридично визнати дитину своєю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_3 .

Починаючи з 25.03.2022 року позивач та відповідач почали проживати спільно. Спільне проживання відбулося за ініціативою відповідача та згодою позивача: 23 березня 2022 року позивач повідомила відповідачу, що у зв`язку з активізацією воєнних дій і напівоточенням ОСОБА_4 вона з дитиною виїжджає в евакуацію до м. Львів до своїх родичів, на що відповідач попросив взяти його з собою і почати спільно жити як одна родина: відповідач, позивач і їх спільна дитина. За час спільного проживання відповідач 30.08.2022 купив квартиру за спільні кошти з позивачем. Стороною договору був зазначений відповідач, відповідно квартира за адресою АДРЕСА_1 перейшла у право власності відповідача згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2022.

25.03.2022 позивач та відповідач переїхали до Львова у зв`язку активними воєнними діям на території Миколаївської області. У ніч з 25 на 26 березня позивач та відповідач перебували в готелі в Хмельницькій області. 3 26.03.2023 позивач проживала разом з відповідачем за адресою АДРЕСА_2 протягом 49 діб. 3 14.05.2023 сторони проживали разом у АДРЕСА_3 у квартирі, яка належала доньці та зятю позивача від першого шлюбу. Згодом з кінця серпня 2022 сторони проживали разом знову за адресою АДРЕСА_2 , а з вересня 2022 по червень 2023 сторони проживали разом за адресою АДРЕСА_1 . Загалом спільне проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу тривало з 25.03.2022 по 15.06.2023, в тому числі з реєстрацією постійного місця проживання за адресою АДРЕСА_1 з 27 жовтня 2022 по 19 липня 2023 року, коли відповідач, користуючись тим фактом, що спільну неповнолітню дитину ним офіційно не визнано, зняв з реєстрації позивача і спільну неповнолітню дитину, змінив замки і поставив квартиру на сигналізацію, чим позбавив позивача можливості забрати особисті речі, які ще знаходяться в квартирі. За час спільного проживання ні позивач ні відповідач не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, вели спільне господарство та мали спільний бюджет.

Через відсутність встановленого факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на частку у спільно придбаному майні, а саме квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Представник відповідача скерував на адресу суду відзив в якому позовні вимоги заперечив, обґрунтовуючи це тим, що позивач та відповідач дійсно знайомі на протязі досить тривалого часу та якийсь час проживали як чоловік і жінка без укладення шлюбу, проте спільне проживання між ними припинилось задовго до зазначеної позивачем у позовній заяві дати. Зазначив, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану він був змушений покинути місто Миколаїв та з кінця лютого 2022 року тимчасово перебував у різних містах поки не вирішив оселитися у Львові. На той час між сторонами існували відносини не як між чоловіком і дружиною, а як між людьми у яких є спільне минуле і саме тому відповідач надавав певну допомогу позивачу та дозволив проживати у спірній квартирі, яка була придбана за його власні кошти. Щодо сплати позивачем комунальних послуг зазначає, що такі вона сплачувала добровільно, аби віддячити відповідачу за його допомогу. Вказує, що зареєструвавши позивача з сином у спірній квартирі сприяв виконанню позивачем обов`язку щодо обов`язкової реєстрації місця проживання, однак така допомога відповідача була неадекватно сприйнята позивачем, оскільки остання не залишала надії налагодити з відповідачем відносини притаманні подружжю. Стверджує, що після того, як позивач зрозуміла, що відповідач відноситься до неї як до сусідки та не збирається покращувати з нею відносини, ОСОБА_1 вивезла зі спірної квартири речі за відсутності відповідача. Прибувши до свого помешкання відповідач побачив відсутність речей та викликав поліцію, щоб ті встановили що речі вивезла позивач, а не відбулась крадіжка. В поясненнях наданих поліцейським відповідач називав позивача «цивільною дружиною» виключно для зручності, щоб довго не пояснювати характер непростих взаємовідносин між сторонами. Саме після того, як позивач вивезла всі свої речі, відповідач зрозумів, що позивач більше не потребує його допомоги щодо забезпечення її житлом та скасував її реєстрацію у спірній квартирі. Наголошує, що позивач не надала належним та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, факти наведені позивачем у позовній заяві не відповідають дійсності, а тому просить в позові відмовити.

Представник позивача подала відповідь на відзив у якому заперечила аргументи викладені у відзиві та зазначила, що такі є безпідставними та не підтверджуються жодними доказами.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та пояснили, що позивач та відповідач познайомились у 2001 році, мають спільного сина, у березні 2022 року почали проживати разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, відповідач пропонував одружитися. Зазначили, що спірна квартира придбана за спільні кошти позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю та зазначив, що сторони припинили відносини дуже давно, не проживали разом та не вели спільного господарства, а тому просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, судом встановлено, що позивач та відповідач познайомились у 2001 році.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 13.09.2010.

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться справа №466/7821/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)про встановлення батьківства та стягнення аліментів.

Після повномасштабного вторгнення росії ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 залишили місто Миколаїв та тимчасово перебували у інших містах доки не оселились у м. Львові, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитків та відомостями з готелів.

Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади №011502 від 27.10.2022 ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 27.10.2022.

Згідно витягу з Реєстру Львівської територіальної громади №2022/000995650 від 04.11.2022 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 27.10.2022.

Згідно витягу з Реєстру Львівської територіальної громади №2022/001009448 від 06.11.2022 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 19.10.2022.

Загалом спільне проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу тривало з 25.03.2022 по 15.06.2023.

Крім того, в судовому засіданні було допитано свідків, зокрема свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що з позивачем вона познайомилась на початку війни коли вони разом поїхали з ОСОБА_4 , бо там були сильні обстріли. Стверджувала, що відповідач, позивач та їх спільний син проживали поверхом вище, вони постійно спілкувалися по сусідськи, свідок багато допомагала, бо сторони приїхали без нічого. Зазначила, що сім`я позивача жила дружно та у свідка навіть не виникало сумнівів, що вони не подружжя. Позивач з відповідачем планували поселитися у Львові, свідок мала знайомих рієлторів, тому допомагала їм з пошуком житла. Крім того, свідок пояснила, що під час пошуку квартири відповідач оголосив, що бюджет обмежений 80 тис. доларів, однак в подальшому квартира була придбана за 140 тис. доларів, на запитання свідка звідки відповідач взяв гроші, останній сказав, що позичив. Після покупки квартири свідок була присутня на новосіллі. Також вказує, що подружжя купувало спільні речі в нову квартиру, зокрема: холодильник, кавомашину та ін. Наголосила, що відповідач їй повідомляв, що частину грошей на квартиру він позичив, а інша частина була спільними коштами.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що коли почалась війна, у неї проживала дружина брата, яка попросила прийняти у себе ще знайомих. Приїхали сторони з сином, жили у свідка в квартирі в окремій кімнаті. Свідок була впевнена, що сторони є подружжям. Сторони проживали у свідка 49 діб, вели спільний побут, спали разом на дивані, а їх син на матраці на підлозі. В подальшому сторони вирішили купити квартиру у Львові, відзначали новосілля. Під час спільного проживання позивач та відповідач показували свідку ремонт, кавомашину, розповідали як придумали розташування меблів тощо. Зазначила, що позивач та відповідач були повноцінною сім`єю, довго жили разом, але десь в травні 2023 свідок дізналась, що сторони посварились, потім помирились та разом їздили до ОСОБА_4 . Однак в червні 2023 року до неї подзвонила позивач і сказала, що з вони з відповідачем вирішили розійтися остаточно.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що сторони проживали в його квартирі, спільно вели побут, виховували дитину, разом ходили в ресторани. Спірна квартира купувалась за спільні кошти. Свідок зазначив, що коли сторони жили у його квартирі, то спільно обговорювали купівлю квартири. При цьому, відповідач говорив, що не має коштів на придбання квартири, тому свідок чітко стверджує, що половину суми дала позивач, оскільки гроші позивача зберігались в сейфі свідка і він їй їх діставав з нього коли сторони купували квартиру. Це було в квартирі свідка, сидячи на дивані сторони перераховували гроші. Крім того, свідок наголосив, що сторони вели спільний бюджет, оскільки разом ходили по магазинам, їздили у відпустку.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні засвідчила, що в березні 2022 року під час розмови з позивачем, остання повідомила що вона з сім`єю приїде до Львова у зв`язку з евакуацією. Сторони приїхали як подружжя, спали на одному дивані, син спав на підлозі, вели спільне господарство, варили їсти, купували речі та продукти. Свідок зазначає, що особисто бачила як позивач давала відповідачу 10 тис. доларів для його сина від першого шлюбу. В травні 2022 свідок зі своїм чоловіком та сторони приїхали в Київ, де проживали у будинку її чоловіка. Сторони в той час також вели спільне господарство, разом їздили відпочивати в Трускавець, ходили по ресторанах, відвідували лікарів. Приблизно тоді ж сторони почали вести розмови про купівлю квартири. При цьому, відповідач зазначав, що рішення про місто у якому сторони будуть жити має приймати їхній син ОСОБА_9 . Вибір зупинився на місті Львів. Сторони разом ходили дивитись квартири та разом вибрали спірну квартиру. Гроші на перший внесок повністю давала позивач. Після покупки квартири сторони почали разом заселятися, перевозити у спірну квартиру речі. Зазначає, що зі слів відповідача 70 тис. доларів на покупку квартири надала позивач, а решту він.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що з позивачем вона познайомилась в 2013 році, оскільки їхні діти товаришують ще з першого класу. Вони з позивачем стали друзями, разом подорожують, відпочивають. Зазначила, що до 2022 року відповідача бачила один раз на шаховому турнірі дітей. В 2022 році сторони стали проживати разом, свідок два тижні жила в них. Стверджує, що сторони були сім`єю в повному сенсі цього слова, разом жили, вели спільне господарство, готували сніданки, вечері тощо. У сторін був спільний бюджет. Свідок наголосила, що коли вона жила в Одесі в евакуації, позивач розповідала їй, що вони з відповідачем планують купувати квартиру у Львові. В подальшому, відповідач їй розповідав, що вони з позивачем купили квартиру для сина. Сторони показували, які речі вони купували для квартири, розповідали про те, що ще є в планах придбати. В 2023 році свідок з дітьми жила в спірній квартирі, а сторони в той час поїхали на відпочинок в Трускавець.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, не зважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

З урахуванням положень вищевказаних норм закону, доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, наведених вище, та показів свідків, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та побуту, спільного бюджету між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає встановленню у період з 25.03.2022 до 15.06.2023.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.08.2022, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Синюком С.В., за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Зазначене також стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.08.2022 № витягу 308530231.

Так, представник відповідача у судовому засіданні наголошував на тому, що спірна квартира була придбана відповідачем за його особисті кошти, однак таке не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду та навпаки спростовується наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не було надано суду доказів щодо придбання майна, а саме спірної квартири за власні кошти, а отже вимога про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов до висновку про доведеність належними та допустимими доказами факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 25.03.2022 по 15.06.2023 та як наслідок визнання квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу в порядку статті 372 ЦК України.

Крім того, в силу дії 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 21, 61, 69, 70, 71, 74, 163 Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 25 березня 2022 року по 15 червня 2023 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділити спільну сумісну власність, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15567,20 грн (п`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят сім гривень 20 коп.).

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Суддя О. І. Баєва