ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4106/24 Номер провадження 22-ц/814/1459/25Головуючий у 1-й інстанції Пилипчук М.М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Пилипчук Л. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кузьмич Наталії Олександрівни

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтаської області від 19 грудня 2024 року, ухваленого в м. Лубни під головуванням судді Пилипчука М. М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Територіальна громада в особі виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, про визначення часток квартири, що перебувають у спільній власності,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року адвокат Кузьмич Н. О., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подала до суду позов до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Територіальної громади в особі виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, в якому просила суд визначити рівні частки у праві спільної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 05.04.1996, виданого органом приватизації виконавчого комітету м. Лубни Полтавської області, по 1/3 частці за кожним.

Позов мотивовано тим, що під час приватизації спірну квартиру було передано у спільну сумісну власність сторін без визначення часток співвласників, проте на даний час між позивачами та відповідачем виникли суперечки щодо порядку користування спільною квартирою та виникла необхідність визначення ідеальних часток співвласників та проведення реєстрації прав для подальшої можливості вчинення нотаріальних дій.

Оскільки відповідач не бажає укладати нотаріально посвідчений договір, у позасудовому порядку визначити частки кожного із співвласників не виявилось можливим.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що обраний позивачами спосіб захисту порушеного права не є ефективним.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Кузьмич Н. О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що в даний час між сторонами, які є співвласниками квартири, виникають суперечки щодо порядку користування спільною квартирою і в позасудовому порядку вирішити даний спір не вдалося.

Вказує, що визначення часток у спільній сумісній власності необхідне для проведення їх реєстрації у органах державної реєстрації для подальшої можливості вчинення нотаріальних дій, а саме укладення договору дарування частки квартир одного співвласника на корить іншого, оплати комунальних послуг інше.

Звертає увагу на той факт, що вимог про поділ майна (квартири) на підставі положень статті 372 ЦК України позивачі не заявляли, а тому єдиний спосіб захисту порушеного права власності позивачів є визначення розміру їх часток у майні, що перебуває у спільній власності.

Вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються виключно на припущеннях і саме спосіб визначення, а не виділу часток у квартирі з огляду на положення статті 16 ЦК України є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачів.

Крім того, в ході розгляду справи відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, проте суд без належного правового обґрунтування вирішив, що вказане суперечить закону.

Наголошує, що співвласник ОСОБА_3 тривалий час не спілкується з позивачами, ніяких дій щодо визначення часток не вчиняє, відтак вирішити питання в позасудовому порядку не можливо.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду від учасників справи не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 квітня 1996 року № 37, виданого органом приватизації МПМДК-13 міста Лубни Полтавської області ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві приватної, спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 35,4 кв. м (а. с. 18).

З інформаційної довідки КП «Лубенської міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 09 вересня 2024 року № 1029 вбачається, що станом на 29 грудня 2012 року спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у книзі № 75 за реєстровим № 9300 (а. с. 27, 28).

У зв`язку з укладення шлюбу 27 січня 2007 року позивач ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 17).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачі вказували на необхідність визначення часток співвласників у праві спільної власності на квартиру з метою реалізації своїх прав щодо користування та розпорядження належним їм майном та обов`язків по утриманню спільного майна у зв`язку з відсутністю згоди відповідача та неможливістю вирішити дане питання у позасудовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважав, що право спільної сумісної власності сторін підтверджено наданими по справі доказами, тому визначення частки сторін - по 1/3 частці за кожним у спільній сумісній власності не потребує додаткового вирішення судом та обраний позивачами спосіб захисту є неефективним, оскільки рівність часток співвласників презюмується, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Проте, суд не врахував, що право спільної часткової та спільної сумісної власності мають різний режим правового регулювання, зокрема, у питаннях здійснення права власності.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 358, частини першої статті 369 ЦК України право спільної часткової власності та спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Разом з тим, відповідно до статті 361 ЦК України співвласник майна, що є у спільній частковій власності, вправі самостійного розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, тоді як згідно частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом, а для вчинення правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, така згода має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Отже, за відсутності письмової та нотаріально посвідченої згоди усіх співвласників позивачі не можуть здійснювати усі правомочності, які належать власникові, у тому числі укладати правочини щодо належної їм частки у праві спільної власності, що істотно впливає на можливість реалізації ними своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Згідно пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача.

Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що частки сторін у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 , набуту сторонами в порядку приватизації державного житлового фонду, складають по 1/3 частки у кожного із співвласників, однак суд помилився стосовно того, що задоволення позову не призведе до відновлення прав позивачів та потребуватиме додаткових засобів захисту, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд має розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавлений можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, самостійно визначаючи стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову. Тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом про визначення розміру часток співвласників у праві спільної власності на квартиру, що призведе до трансформації права спільної сумісної власності у право спільної часткової власності, позивачі належним чином обґрунтували свої вимоги, пославшись на неможливість досягнення спільної згоди з відповідачем, що він по суті не заперечував у суді, вказавши на неможливість вирішення питання щодо спірної квартири у позасудовому порядку.

Обсяг прав, які просять захисти позивачі у цій справі, є достатнім для здійснення ними своїх повноважень щодо володіння, користування та розпорядження належними їм частками у праві спільної власності на квартиру та виконання кожною із сторін своїх обов`язків по утриманню спільного майна відповідно до їхніх часток.

Можливість виникнення між сторонами спору при здійсненні права спільної часткової власності на квартиру не є підставою для відмови у визначені часток співвласників, розмір яких може бути встановлено нотаріально посвідченим договором між ними або за рішенням суду, якщо згоди у цьому питанні сторонами не досягнуто.

Статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Враховуючи обставини справи та вищевказані норми права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , ОСОБА_3 права власності по 1/3 частині спірної квартири з припинення правам спільної сумісної власності на дану квартиру.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кузьмич Наталії Олександрівни задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 право власності по 1/3 частині квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на зазначену квартиру.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

Л. І. Пилипчук