КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2005/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Сініченком Ігорем Сергійовичем , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Ольшевської І.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 33900 доларів США, що за курсом НБУ на дату пред`явлення позову складає 988 183,86 грн., покласти на відповідача судовий збір.

Позов мотивував тим, що 30 вересня 2010 року надав відповідачу позику в розмірі 1200 євро. В подальшому, 29 серпня 2011 року передав, а відповідач прийняв позику в сумі 18000 доларів США, і зобов`язався повернути борг по першій вимозі позивача в 10-денний термін. Далі, по цій же розписці, 20 вересня 2011 року із 18000 доларів США відповідач повернув 5000 доларів США, а також 27 квітня 2012 року позивач позичив відповідачу 2000 доларів США.Таким чином, на 27 квітня 2012 року залишок боргу по даній розписці складає 15000 доларів США та 1200 євро, і є заборгованістю відповідача, яка не повернута на даний час.

Крім того, 04 листопада 2013 року він надав відповідачу позику в розмірі 8000 доларів США, яку відповідач зобов`язувався повернути за першою вимогою в тижневий термін. 21 червня 2018 року відповідач повернув 2000 доларів США, а 23 липня 2018 року повернув також 1500 доларів США, 13 вересня 2018 року відповідач повернув ще 600 доларів США залишок коштів в розмірі 3900 доларів США не повернуто досі.

З 24 жовтня 2014 року відповідач прийняв від позивача позику в сумі 10000 доларів США і зобов`язався повернути борг за першою вимогою. Валютні цінності в розмірі 10000 доларів США не були повернуті відповідачем по даний час.

27 травня 2015 року позивач передав відповідачу ще позику в розмірі 5000 доларів США, відповідач зобов`язався повернути борг по першій вимозі в 10-денний термін, однак свої зобов`язання не виконав.

Всього на час складання вимоги загальна сума боргу складає 33900 доларів США та 1200 євро., кошти в розмірі 33900 доларів США та 1200 євро були передані відповідачу, в підтвердження чого ним власноручно були написані розписки.

18 березня 2021 року позивачем була направлена відповідачу письмова вимога про повернення коштів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року позов задоволено, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за борговою розпискою в розмірі 33 900 доларів США, 1 200 євро, а також судовий збір у розмірі 10 335,84 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника Сініченка І.С. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на положення ст. 1046, 1047 ЦК України, вказував, що у випадку обов`язковості додержання письмової форми договору позики розписка не замінює такий договір позики, а слугує лише факультативним доказом існування відносин між сторонами, при цьому додержання письмової форми у випадку ч. 1 ст. 1047 ЦК України є обов`язковим. Виходячи з позиції позивача, що додані ним до позову розписки підтверджують укладення договору позики, то отримані відповідачем суми за всіма розписками перевищують неоподатковуваний мінімум дохід громадян більш ніж в 10 разів, що підпадає під регулювання ст. 1047 ЦК України. Відсутність будь-яких доказів наявності такого договору/договорів в матеріалах справи дає обґрунтовані підстави вважати, що під час передачі коштів вимоги ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми правочину дотримано не було, відповідно твердження відповідача про існування відносин позики є безпідставним та не відповідає дійсності.

Щодо копій розписок, вказував, що жоден з цих документів не містить посилань чи вказівок про те, що вони видані саме на виконання договору позики. Крім того, з огляду на відсутність доказів укладення письмового договору, вказані розписки не є беззаперечним свідченням існування відносин позики в розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Зазначив, що у всіх розписках, копії яких наявні в матеріалах справи, зазначено лише нібито дату складення, натомість будь-які вказівки щодо дати фактичного отримання коштів відсутні.

Крім того, факт отримання коштів в борг підтверджується не будь-якою розпискою, а саме розпискою про отримання коштів, зі змісту якої очевидно вбачається, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника позикодавцеві.

Також зі змісту розписки неможливо встановити, кому саме (позивачу, чи будь-якій третій особі) має бути повернена вказана грошова сума, і чіткого підтвердження отримання вказаних коштів саме в борг долучені документи не містять.

Наводив правові висновки Верховного Суду в постановах від 13 вересня 2023 року в справі № 754/3591/21, від 08 липня 2019 року в справі № 24/4946/16-ц, від 13 вересня 2023 року в справі № 754/3591/21, які дають підстави для висновку, що виходячи зі змісту та достовірності наявних у справі розписок не вбачається існування між сторонами правовідносин за договором позики.

Щодо дійсної правової природи відносин між сторонами, пояснював, що сторони давно знайомі між собою, і 10 липня 2002 року відповідачем було засновано ТОВ «Артбайк», видом діяльності якого є оптова торгівля іншими товарами господарського призначення, виготовлення та торгівля велосипедів та інвалідних візків. Знаючи одне одного, сторони домовилися між собою, що відповідач розвиватиме діяльність підприємства за рахунок грошових коштів позивача, а останній мав отримувати щомісячну винагороду у вигляді певного відсотка від одержаного прибутку, що і мало місце протягом певного періоду часу, тобто фактично між сторонами мала місце спільна діяльність, що підтверджується зокрема й тим, що незважаючи на порушення з боку відповідача та неповернення коштів, про що стверджує позивач в позові, кошти продовжували надаватися. Позивач був досконало обізнаний про ризиковий характер підприємницької діяльності та про ймовірність неповернення з різних причин внесених коштів. Криза, пов`язана з коронавірусною хворобою, спричиненою SARS-CoV-2, не оминула і відповідача, і втрата прибутків зумовила припинення виплати дивідендів позивачу.

Наголошував, що жодна з розписок не містить паспортних даних позичальника та позикодавця, що є необхідним для належного підтвердження того, що кредитор і боржник є належними сторонами зобов`язання. Договір позики між сторонами не укладався, і вказані обставини вкотре підтверджують факт, що ні грошові кошти, ні розписки не були отримані/складені у вказані дати. Також відомості, вказані в розписках про отримання грошових коштів, не відповідають дійсності, а зі змісту вказаних розписок неможливо встановити суть правовідносин, які дійсно склалися між сторонами (боргові, господарські, комерційні або будь-які ніші).

Таким чином, позивачем не надано суду доказів існування договору позики, а єдиний доказ - розписка не містить ні умов отримання позичальником коштів саме в борг, ні дати отримання коштів, тобто відсутній факт укладення між сторонами договору позики та відповідно відсутній факт існування боргового зобов`язання.

Зважаючи на вищевикладене, ним категорично заперечувався як власне факт складання розписок у зазначені дати, так і те, що вказані розписки складені відповідачем та мають відношення до правовідносин, що фактично склалися між сторонами (відносини спільної діяльності). Крім того, позивачем у вимозі про повернення позики зазначено, що 27 травня 2015 року ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 прийняв позику в розмірі 5000 доларів США, однак в розписці вказав ще й свого знайомого ОСОБА_4 , на розписці поставив свій підпис, а за ОСОБА_4 розписався особисто ОСОБА_1 . Наведене свідчить про байдуже ставлення позивача до підробки документів, а отже така дія цілком могла бути вчинена ним самим.

В зв`язку з вищевикладеним представником відповідача було подано клопотання про призначення в справі судової комплексної почеркознавчої та технічної експертизи документів, яке було задоволено судом, однак вона не була проведена в зв`язку з невнесенням оплати.

Вказував, що повною мірою підтримує висловлену в клопотанні позицію, проте проведення експертизи наразі є об`єктивно неможливим в зв`язку з важким станом здоров`я, неможливістю самостійно пересуватися, потребуванням постійного догляду та сторонньої допомоги, що унеможливлює самостійне задоволення відповідачем найпростіших базових (побутових) потреб, не кажучи про прибуття до суду та самостійне відстоювання власної позиції.

В зв`язку з викладеним відповідач на постійній основі несе суттєві фінансові витрати, пов`язані з оплатою лікування, препаратів, послуг обслуговуючого та медичного персоналу, оплатою послуг адвоката для здійснення представництва в суді. З огляду на складність та відповідно високу вартість проведення експертизи, внесення коштів на рахунок експертної установи поставить відповідача в скрутне матеріальне становище, що в подальшому може негативно позначитись на його лікуванні та загальмувати одужання. З викладеного випливає, що проведення експертизи об`єктивно неможливе в зв`язку зі станом здоров`я та майновим станом відповідача. Всі вказані обставини були викладені представником відповідача у письмовому вигляді та долучені до матеріалів справи разом з клопотанням про зупинення розгляду справи до моменту одужання відповідача. Проте ніщо з наведеного не було враховано судом і клопотання залишено без задоволення. Водночас, оскільки експертиза не була проведена, а поставлені експерту питання залишені без відповіді, висновок суду про те, що вказані розписки складені та підписані відповідачем, не підкріплено жодними доказами, крім власне тверджень позивача. Оскільки обставини виготовлення та підписання розписок повно та всебічно не досліджено, рішення суду є необґрунтованим у цій частині.

В свою чергу, навіть за відсутності експертного дослідження, наведені вище обставини дають обґрунтовані підстави вважати недоведеним існування між сторонами відносин позики.

Щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові, вказував, що предметом спору в цій справі є стягнення з відповідача суми позики. За твердженням позивача, між сторонами виникли боргові відносини, що підтверджується долученими до позову копіями розписок. Відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки боргові відносини, а саме відносини позики між сторонами відсутні. Кошти, про стягнення яких просить позивач, були передачі не в борг, а в рамках здійснення спільної діяльності.

Щодо пропуску строку позовної давності, вказував, що найперша розписка датована ще 2011 роком, тож відповідним зобов`язанням понад 10 років. Натомість, позивачем додано до позову лише копію останньої вимоги про повернення коштів від 18 березня 2021 року. При цьому в позові ним прямо зазначено, що його неодноразові звернення з проханням повернення грошових коштів відповідачем проігноровані. З викладеного випливає, що вимога про повернення була пред`явлена задовго до звернення позивача до суду, а відповідно відлік строку позовної давності розпочався задовго до 18 березня 2021 року.

Крім того, зі змісту деяких розписок вбачається, що частина суми нібито була повернена, зокрема ще в 2011 році. З цього логічно випливає, що таке повернення було зумовлено вимогою позивача, оскільки жоден інший строк виконання в жодній із розписок не визначено.

Отже, за вказаних обставин неможливо встановити точний момент початку відліку строку позовної давності, проте вказані обставини у своїй сукупності дають достатні підстави вважати, що строк звернення до суду у даних правовідносинах давно сплив, а отже, є підставою для відмови в позові.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що відповідачем не було зроблено в суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

Наводив зміст ст. 530, 1049 ЦК України, вказував, що договорами позики між позивачем та відповідачем строк повернення позики визначений моментом пред`явлення вимоги та на протязі тижня або десяти днів після такої вимоги.

В порядку ст. 530, 1049 ЦК України ОСОБА_3 18 березня 2021 року пред`явив ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення суми боргу за позиками, чого останній не виконав та не повернув кошти позикодавцю протягом відповідно тижня або десяти днів від дня пред`явлення вимоги.

Після цього, не отримавши від ОСОБА_1 коштів за борговими зобов`язаннями останнього відповідно до договорів позики, ОСОБА_3 звернувся до суду з даними позовом.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що отримання грошових коштів спрямовано на розвиток бізнесу ТОВ «Артбайк», вказував, що в складених розписках відсутня інформація про власне як підприємство ТОВ «Артбайк», так і про те, що ОСОБА_1 діє від імені підприємства, в тому числі як його керівник.

Зауважував, що ОСОБА_1 не надано первинних документів про валютообмінні операції з іноземної валюти в гривню та про внесення ОСОБА_1 до каси ТОВ «Артбайк» коштів за наслідками позик, а також регістрів бухгалтерського обліку підприємства про господарські операції. При викладених обставинах ОСОБА_1 не повідомлено та не надано доказів, яким чином він використав отриману від ОСОБА_3 іноземну валюту, що може бути підставою для висновку про збереження її ОСОБА_1 і на даний час.

ОСОБА_1 не роз`яснив, яким чином до питань розвитку бізнесу підприємства ТОВ «Артбайк» причетний ОСОБА_4 , якого при отриманні коштів в позику 27 травня 2015 року від ОСОБА_3 у сумі 5000 доларів США, ОСОБА_1 вписав у розписку в присутності ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_1 не надав доказів повноважень діяти від імені ОСОБА_4 .

Наголошував, що відповідач не виконав вимоги процесуального закону щодо доказування, а суд першої інстанції цілком обґрунтовано та відповідно до закону встановив характер відносин у сторін як позички, які мають своїм наслідком боргові зобов`язання та які мали місце між фізичними особами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В судове засідання 02 квітня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Сініченко І.С. повторно не з`явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, до якого долучив копію медичної довідки від сімейного лікаря, згідно якої пацієнту Сініченку І.С. призначено амбулаторне лікування з 01 квітня по 04 квітня 2025 року.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторони відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а також виклав свої доводи щодо скасування рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із доведеності факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 30 вересня 2010 року, договору позики від 29 серпня 2011 року, договору позики від 04 листопада 2013 року, договору позики від 24 жовтня 2014 року, договору позики від 27 травня 2015 року, а також встановленим факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 33 900,00 доларів США та 1 200,00 Євро у строки до 25 березня 2021 року включно (за розписками від 30 вересня 2010 року, від 04 листопада 2013 року) та до 28 березня 2021 року включно (за розписками від 29 серпня 2011 року, 24 жовтня 2014 року, договору позики від 27 травня 2015 року), отже, у відповідача рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 33 900 доларів США та 1 200,00 євро, які підлягають стягненню з нього на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 30 вересня 2010 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 1200 євро, повернення за першою вимогою в тижневий строк (а. с. 9 т. 1).

29 серпня 2011 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 18000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою в десятиденний строк (а. с. 9 т. 1). На нижній частині розписки ОСОБА_1 зазначено про повернення 5000 доларів США 20 вересня 2011 року, залишок 13000 доларів США. На зворотному боці розписки ОСОБА_1 зазначено про отримання 2000 доларів США, загальна сума складає на 27 квітня 2010 року 15000 доларів США і 1200 євро.

04 листопада 2013 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 8000 доларів США, повернення гарантував за вимогою впродовж тижня. В нижній частині розписки ОСОБА_3 зазначено 21 червня 2018 року про повернення 2000 доларів США, залишок 8000 доларів США. Надалі наявна примітка ОСОБА_3 від 23 липня 2018 року про повернення 1500 доларів США, залишок 4500 доларів США. Надалі наявна примітка ОСОБА_3 від 13 вересня 2018 року про повернення 600 доларів США, залишок 3900 доларів США (а. с. 10 т. 1).

24 жовтня 2014 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 10000 доларів США, зобов`язався повернути за першою вимогою в 10-денний строк (а. с. 11 т. 1).

27 травня 2015 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 5000 доларів США, зобов`язався повернути за вимогою в 10-денний строк (а. с. 12 т. 1).

18 березня 2021 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу рекомендованим листом, у якій просив повернути суми боргу в розмірі 33900 доларів США та 1200 євро в десятиденний термін (а. с. 13 - 15).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 та призначено у справі №752/11345/21 судову комплексну почеркознавчу та технічну експертизу документів, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи виконано рукописний текст розписок від 30 вересня 2010 року, 29 серпня 2011 року, 04 листопада 2013 року, 24 жовтня 2014 року, 27 травня 2015 року ОСОБА_1 або іншою особою, чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у графі «ОСОБА_1» у розписках тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою, чи виготовлений рукописний текст розписок від 30 вересня 2010 року, 29 серпня 2011 року, 04 листопада 2013 року, 24 жовтня 2014 року, 27 травня 2015 року у той час, яким датовані документи (а. с. 132 - 138 т. 1).

Листом від 14 лютого 2024 року КНДІСЕ повідомило, що 24 листопада 2023 року на адресу платника направлено рахунок № 4664 від 23 листопада 2023 року щодо відшкодування витрати за проведення експертизи, а також клопотання експертів щодо надання додаткових матеріалів, погодження умов та терміну проведення експертизи. На даний час оплата за проведення експертизи не надходила, клопотання не виконано, матеріали справи та об`єкти дослідження до КНДІСЕ не повернулись. В зв`язку з незабезпеченням виконання ухвали суду в частині оплати вартості проведення експертизи, ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2023 року залишається без виконання (а. с. 171 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

За змістом розписок від 30 вересня 2010 року, 29 серпня 2011 року, 04 листопада 2013 року, 24 жовтня 2014 року, 27 травня 2015 року, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові суми у доларах США, які зобов`язався повернути за вимогою в тижневий (за розписками від 30 вересня 2010 року, 04 листопада 2013 року) або десятиденний (за розписками від 29 серпня 2011 року, 24 жовтня 2014 року, 27 травня 2015 року) строк.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що тексти розписок містять безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Наведені вище розписки містять необхідні умови договору позики, зокрема, дату їх складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення (за першою вимогою протягом тижня або протягом десяти днів).

Також суд першої інстанції вірно визначився з тим, що письмова форма договорів позики від 30 вересня 2010 року, 29 серпня 2011 року, 04 листопада 2013 року, 24 жовтня 2014 року, 27 травня 2015 року, укладених між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, оформлених борговими розписками, внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Оскільки зміст складених позичальником розписок свідчить про отримання ним грошових коштів від позикодавця та зобов`язання повернути ці кошти в обумовлений у розписці строк після пред`явлення вимоги, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, яким встановлено обставини укладання договорів позики між сторонами та фактичну передачу грошових коштів.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що розписка не замінює договір позики, а слугує лише факультативним доказом існування відносин між сторонами, натомість додержання письмової форми у випадку, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, є обов`язковим, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 квітня 2024 року в справі № 518/776/20).

Положеннями ч. 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Разом із тим, тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховним Судом в постановах від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, від 24 січня 2024 року в справі № 465/3928/17, від 25 грудня 2024 року в справі № 704/102/22, від 05 лютого 2025 року в справі № 761/15574/20, що свідчить про усталеність правової позиції Верховного Суду, в тому числі станом на час апеляційного перегляду, та був належним чином врахований судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Враховуючи вищевикладене, саме по собі укладення договорів позики в усній формі не тягне за собою їх недійсність, а існування відносин позики підтверджується розписками від 30 вересня 2010 року, 29 серпня 2011 року, 04 листопада 2013 року, 24 жовтня 2014 року, 27 травня 2015 року, в яких підтверджено укладення та умови договорів позики та засвідчено отримання від кредитора відповідних грошових сум.

Є безпідставними доводи апеляційної скарги, що жодна з розписок не містить посилань чи вказівок про те, що вони видані саме на виконання договору позики, та що грошові кошти були отримані саме в борг, з огляду на підтвердження розписками зобов`язальних правовідносин боржника повернути отримані грошові кошти в певний строк, що притаманне саме правовідносинам позики.

При цьому наявності будь-яких інших правовідносин між сторонами, які б обумовлювали отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, в тому числі наявності спільної діяльності, або інших господарських чи комерційних правовідносин, про що він зазначав у апеляційній скарзі, відповідачем не доведено.

Апеляційний суд враховує та погоджується зі слушними доводами позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що в складених розписках відсутня інформація про власне як підприємство ТОВ «Артбайк», так і про те, що ОСОБА_1 діє від імені підприємства, в тому числі як його керівник, також відповідачем не надано доказів, що він використав отримані від ОСОБА_3 грошові кошти на розвиток підприємства.

Крім того, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і при поданні апеляційної скарги відповідачем не доведено як свого відношення до ТОВ «Артбайк», так і власне існування вказаного підприємства.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність між сторонами відносин спільної діяльності підтверджується тим, що позивач продовжував надавати грошові кошти, незважаючи на ігнорування з боку відповідача та неповернення коштів, відхиляються апеляційним судом як нічим не підтверджені припущення.

Доводи апеляційної скарги, що факт отримання коштів в борг підтверджується не будь-якою розпискою, а саме розпискою про отримання коштів, зі змісту якої очевидно вбачається, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника позикодавцеві, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що зі змісту розписки неможливо встановити, кому саме - позивачу чи будь-якій третій особі, має бути повернена вказана грошова сума, з огляду на те, що посилань на будь-яких третіх осіб розписки не містять, натомість, на розписці від 29 серпня 2011 року ОСОБА_1 особисто зазначено, про те, що він повертає 5000 доларів США 20 вересня 2011 року, залишок 3000 грн., тобто позичальник вочевидь усвідомлював особу, на користь якої належить виконувати зобов`язання, та частково повернув позику.

Аналогічні фіксування повернення частини коштів здійснені власноруч ОСОБА_1 на розписці від 04 листопада 2013 року.

Апеляційний суд відхиляє також доводи відповідача в апеляційній скарзі, що в розписках відсутні посилання на дату фактичного отримання коштів, оскільки відповідачем як не доведено отримання грошових коштів за договорами позики у інший час, так і не спростовано наявності власного зобов`язання як позичальника повернути позичені кошти.

Не вбачається подібності спірних правовідносин із обставинами справи № 369/3340/16-ц, на правові висновки Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в якій посилався відповідач в апеляційній скарзі, вказуючи, що розпискою не підтверджується отримання коштів у конкретну дату. Так, в зазначеній постанові Верховного Суду встановлено, що розпискою від 09 липня 2011 року відповідач лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти у сумі 18 000 гривень після продажу земельної ділянки, а не повернути отриману у борг суму коштів.

Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 754/3591/21, у якій також наявне посилання на постанову від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, оскільки у цій справі позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено існування між сторонами у справі правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов, а саме зі змісту дослідженої судами розписки не вбачалося отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг й не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.

Натомість, у справі, що переглядається, в усіх розписках ОСОБА_1 зобов`язався повернути отримані грошові кошти за вимогою, тобто правовідносини не є подібними.

Доводи апеляційної скарги, що жодна з розписок не містять паспортних даних позичальника та позикодавця, є необґрунтованими, з огляду на те, що положеннями ст. 1046, 1047 ЦК України зазначення цих відомостей в договорі позики або розписці не вимагається, і відсутність цих відомостей не свідчить про те, що договори позики між сторонами не укладалися.

Також відхиляються апеляційним судом як такі, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, доводи апеляційної скарги, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, і це є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки боргові відносини, а саме відносини позики, між сторонами відсутні, і кошти, про стягнення яких просить позивач, були передачі не в борг, а в рамках здійснення спільної діяльності.

Апеляційний суд не може погодитися з аргументами ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що строк звернення до суду за розписками, складеними в 2010 - 2015 роках, давно минув, враховуючи наступне.

Відповідач в особі представника Сініченка І.С. 02 червня 2024 року заявив про застосування позовної давності до позовних вимог (а. с. 200 - 202 т. 1).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за позикою) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

18 березня 2021 року позивачем ОСОБА_3 направлено вимогу на ім`я ОСОБА_1 про повернення заборгованості за договорами позики, згідно розписок від 30 вересня 2010 року, 29 серпня 2011 року, 04 листопада 2013 року, 24 жовтня 2014 року, 27 травня 2015 року, у якій зазначено, що загальна сума заборгованості по всім розпискам складає 33900 доларів США та 1200 євро (а. с. 13 - 15).

Доказів того, що ОСОБА_3 вимагав у ОСОБА_1 сплати боргу за договорами позики до пред`явлення вимоги, датованої 18 березня 2021 року, останнім не надано і в матеріалах справи такі докази відсутні.

Апеляційний суд враховує, що частина боргу за розпискою від 29 серпня 2011 року в розмірі 5000 доларів США була повернута відповідачем 20 вересня 2011 року.

Крім цього, ОСОБА_1 за розпискою від 04 листопада 2013 року повернув 2000 доларів США 21 червня 2018 року, 23 липня 2018 року - 1500 доларів США, а 13 вересня 2018 року - 600 доларів США.

Однак докази того, що таке повернення позики здійснено позикодавцем саме на вимогу позичальника, а не за власною ініціативою, ОСОБА_1 не надані.

Враховуючи вищевикладене, пред`явивши позов в квітні 2021 року, ОСОБА_3 дотримався строку позовної давності, і доводами апеляційної скарги цього не спростовується.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).

Апеляційний суд враховує, що відповідачем неодноразово змінювалась позиція щодо підстав невизнання позову, оскільки у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначалось, що в період з 2010 року по 2015 рік, а саме раз на рік, позивач давав грошові кошти, без вимог повернення, та для розвитку бізнесу, та в подальшому за це отримував 12 % річних з щомісячною виплатою відсотків (а. с. 80 т. 1); звертаючись до суду з клопотанням про призначення експертизи, заявляв, що не підписував спірні розписки, заперечує факт як їх складання у зазначені дати, так і те, що зазначені розписки складені саме відповідачем та взагалі мають відношення до правовідносин, які склалися між сторонами у результаті їх спільної діяльності (а. с. 107 т. 1); в апеляційній скарзі вказував, що кошти, про стягнення яких просить позивач, були передані не в борг, а в рамках здійснення спільної діяльності (а. с. 23 т. 2).

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що процесуальні дії ОСОБА_1 можуть свідчити про намагання ухилення останнього від виконання договірних зобов`язань, а подання клопотання про призначення експертизи спрямоване на затягування розгляду справи без дійсного наміру її проведення та оплати.

Апеляційний суд відхиляє як нічим не підтверджені доводи апеляційної скарги, що оплата вартості експертизи не була оплачена ОСОБА_1 в зв`язку з тим, що він на постійній основі несе суттєві фінансові витрати, пов`язані з оплатою лікування, препаратів, послуг обслуговуючого та медичного персоналу, оплатою послуг адвоката для здійснення представництва в суді, і внесення коштів на рахунок експертної установи поставить його в скрутне матеріальне становище, що в подальшому може негативно позначитись на його лікуванні та загальмувати одужання.

Апеляційний суд враховує, що згідно довідки ЦСД ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС від 14 грудня 2023 року, пацієнт ОСОБА_1 перебуває на обстеженні та лікуванні в установі з 08 грудня 2023 року по теперішній час. Діагноз: Ішемічний (атеротромботичний інсульт) (від 29 листопада 2023 року, 01 грудня 2023 року) в БЛСМА зі змішаною сенсо-моторною асфазією, правобочним центральним прозопарезом, правобічним геміпарезом до плегії в нозі, гемігіпестезією, 14 балів за шкалою NIHSS, ICAD: оклюзія лівої ВСА, симптомний стеноз правої ВСА до 70-80 %:, стеноз пХА до 40 % справа, до 30-45, дрібної ділянки субоклюзії базілярної артерії (за даними КТ-ангіографії від 29 листопада 2023 року). ЦВХ. ДЕП ІІ ст. Наслідки перенесених лакунарних ішемічних інсультів за даними КТ від 29 листопада 2023 року в басейнах обох середньомозкових артерій. ГХ ІІІ ст. (ГПМК 2023), ступінь 3, ризик 4. СН Іст. зі збереженою ФВ ЛШ (61%). Цукровий діабет 2 тип, важкий перебіг. ЦД, тип ІІ, стадія декомпенсації. Папілярний уретральний рак сечового міхура TINxMx стадія 1, клінічна група 3. Стан після трансуретальної резекції стінки сечового міхура з пухлиною, курсів ПХТ (а. с. 177 т. 1).

Разом із тим, дана довідка не є належним доказом понесення відповідачем будь-яких витрат, а також беззаперечно не підтверджує неможливість проведення почеркознавчої експертизи.

Апеляційний суд звертає увагу, що в апеляційній скарзі не повідомлено про стан здоров`я відповідача на даний час, і клопотань про призначення почеркознавчої експертизи або про зупинення провадження в справі на час хвороби ОСОБА_1 також не заявлено.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що оскільки експертиза не була проведена, а поставлені експерту питання залишені без відповіді, обставини складання і підписання відповідачем розписок не можуть вважатися доведеними, з огляду на те, що тягар спростування цих обставин покладено саме на відповідача, від імені якого складено боргові розписки.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Сініченком Ігорем Сергійовичем , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.