Справа № 331/3820/24
Провадження № 2/331/308/2025
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі судді Фісун Н.В., за участю секретаря судового засідання Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_5 законного представника неповнолітньої ОСОБА_6 про визнання права власності на 118/500 часток земельної ділянки, -
ВСТАНОВИВ:
21.06.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом доОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_6 про визнання права власності на 268/500 часток земельної ділянки.
Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Фісун Н.В. від 25.06.2024 відкрито провадження у цій справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.
Від відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відзиви на позовну заяву до суду не надходили.
Згідно відповіді №6584162 від 24.06.2024 року місце проживання на території України відповідача ОСОБА_4 не встановлено. Відповідно до позовної заяви, відповідач ОСОБА_4 проживає на території Республіки Білорусь.
Згідно частини 2статті 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно частини 1статті 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Водночас названою нормою встановлено право, а не обов`язок суду звертатися у разі необхідності, з урахуванням обставин конкретної справи та вимог закону, до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави з судовим дорученням.
Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Республіки Білорусь регулювався Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР.
Однак, Законом України від 01 грудня 2022 року № 2783-ІХ, дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах у відносинах з російською федерацією та республікою Білорусь зупинено та здійснено вихід із Конвенції.
За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції та Протоколу до неї у відносинах з російською федерацією та республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року. З дати зупинення дії Конвенції та Протоколу до неї зокрема не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги у цивільних і кримінальних справах та екстрадиції на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї.
За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції та Протоколу до неї у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь припинено з 29 грудня 2023 року.
Оскільки з 23 грудня 2022 року дію Конвенції, якою було врегульовано правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах у відносинах з Республікою Білорусь зупинено, а з 29 грудня 2023 року Конвенція та Протокол до неї припиняють свою дію стосовно України, повідомлення відповідача ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи здійснювався судом у порядок, передбачений частиною 11 статті 128 ЦПК України,через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
22.07.2024 представником відповідача Запорізької міської ради Крат А.С. подано відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач передчасно звернувся до суду за захистом права, яке набувається у позасудовий порядок, шляхом звернення до суб`єкта владних повноважень у визначений законодавством порядок та не зверталася із заявою про оформлення права власності на спірну земельну ділянку до Запорізької міської ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин та волевиявленням якої є прийняття рішенням сесії./а.с.102-107/.
29.08.2024 року від представника Запорізької міської ради надійшли додаткові пояснення/а.с.157-158/.
26.09.2024 року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя витребувано від приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Кузьміної Н.О. копію спадкової справи після смерті ОСОБА_7 /а.с.163/.
У судове засідання позивач та її представник не з`явилися долучили до матеріалів справи заяву про розгляд справи у їх відсутність, прохали задовольнити суд позовні вимоги.
Представник Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, долучив до матеріалів справи заяву , про розгляд справи у його відсутність, з урахуванням всіх наявних матеріалів справи.
Законним представником неповнолітньої ОСОБА_6 - ОСОБА_5 до суду подана заява, в якій він визнав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності.
Відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток з повідомленням, відзив на позовну заяву не надали. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками та конверти з судовою повісткою, що направлявся за адресою останнього відомого місця проживання відповідачів, повернулися до суду не врученим з відміткою Укрпошти про причини повернення «За закінченням терміну зберігання».
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані стороною вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
На підставі зазначеного Договору купівлі-продажу, 08.09.2015 року за ОСОБА_7 проведена державна реєстрація права власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності № 11085972, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 43482021(а.с.11).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, про що складений актовий запис за № 2302 ,що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.18)
Після його смерті право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_2 та 232/500 часток земельної ділянки в порядку спадкування за законом визнано за ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими Кузьміною Н.О. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 18 вересня 2023 року, реєстраційні №№ 390,391, на підставі яких до Державного реєстру речових прав внесені відповідні записи про реєстрацію права власності на частку житлового будинку та частку земельної ділянки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 346939470 від 18.09.2023 року, номер запису 51768366 про речове право на 232/500 часток спірної земельної ділянки та Витягом з Державного реєстру речових прав № 346935639 від 18.09.2023 року, номер запису 51768019 про речове право на 1/2 частку житлового будинку(а.с.20-23).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , який на випадок своєї смерті залишив заповіт, посвідчений Кузьміною Н.О. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 07.11.2022, р. № 371, за умовами якого усе своє майно, що буде належати на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також те, на що він за законом буде мати право, він заповідав позивачці(а.с.187).
У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулась до Кузьміної Н.О., приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу № 62/2022, копія якої досліджена судом в судовому засіданні(а.с.148-202).
15 січня 2024 року ОСОБА_10 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу позивачці видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом р. № 62/2022 на частку житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.25).
На підставі зазначеного Свідоцтва, 15.01.2024 до Державного реєстру речових прав внесено запис за № 53296569 про реєстрацію права власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку за позивачкою, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 361855554 від 15.01.2024(а.с.26).
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кузьміної Н.О. № 82/02-31 від 01.04.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , у зв язку з тим, що відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавця на частку земельної ділянки(а.с.24).
При укладенні 08.09.2015 Договору купівлі-продажу частки житлового будинку р. № 731, померлий покупець ОСОБА_7 та продавці одночасно не уклали договір купівлі-продажу частки земельної ділянки. В зазначеному договорі купівлі-продажу відсутні будь-які дані щодо домовленостей між сторонами стосовно порядку користування та володіння часткою земельної ділянки, що належала на праві власності продавцям на час укладення Договору.
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які вказували б на те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 особисто заявляли будь-які вимоги, щодо повернення спірної земельної ділянки ОСОБА_7 та після його смерті позивачці, як його спадкоємиці.
Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 зазначила наступне: "Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.
Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном "основні фонди". Термін "нерухомість" і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і "все, що міцно з ними зв`язано", як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2000 року у справі 689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки ( закріпленому у цивільному та земельному законодавстві ) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Враховуючи наведені положення законодавства, після укладення договору купівлі продажу частки житлового будинку АДРЕСА_1 та з набуттям права власності на нього ОСОБА_7 , право власності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на 118/500 часток земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, припинено та перейшло до ОСОБА_7 , на тих самих умовах, на яких вона належала попереднім власникам, без зміни її цільового призначення. А після смерті ОСОБА_7 право власності на 118/500 часток земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 перейшло до позивача.
Згідно п. г ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
На підставі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставі не заборонених законом.
Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою.
Верховним Судом України, у абзаці 3 п. 23 Постанови Пленуму від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на частку земельної ділянки для обслуговування частки належного їй на праві власності з 15.01.2024 житлового будинку.
Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 268, 273,274-279,354 ЦПК України,ст.ст.120,125 ЗК Українист.377 ЦК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 доОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,територіальної громади в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_6 про визнання права власності на 118/500 часток земельної ділянки - задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 14.04.2025.
Суддя Н.В.Фісун