Унікальний номер справи 381/5708/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7410/2025
Головуючий у суді першої інстанції Л. М. Ковалевська
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

08 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

учасники справи

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа Міністерство оборони України

заінтересована особа Військова частина НОМЕР_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року, постановлену у складі судді Ковалевської Л. М., в приміщенні Фастівського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , мотивованою тим, що вона з початку 2017 року почала спільно проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. У зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану та оголошенням мобілізації, ОСОБА_3 був призваний на військову службу по мобілізації, яку проходив у військовій частині НОМЕР_1 . З 29.10.2022 ОСОБА_3 вважається зниклим безвісти поблизу населеного пункту Павлівка Волноваського району Донецької області, відповідно до повідомлення про безвісти зниклого від 05.11.2022. Оскільки в інший спосіб підтвердити факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без укладення шлюбу неможливо, заявник просить у судовому порядку встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01.01.2017 по 29.10.2022. Заявник просить встановити цей факт з метою подальшої реалізації прав, передбачених Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника Ангеліна І. І. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що даний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства та що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу встановлюється з метою юридичної визначеності та закріплення її відносин з ОСОБА_3 для отримання в подальшому відповідної допомоги як члену сім`ї військовослужбовця, не зважаючи на всі інші викладені у заяві факти. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що способу захисту порушеного права як встановлення факту, що має юридичне значення Кодекс адміністративного судочинства України, на відміну від Цивільного процесуального кодексу України, не містить. Заявлені у цій справі вимоги щодо встановлення факту, що має юридичне значення, не є публічно-правовими вимогами, а тому не можуть бути розглянуті адміністративним судом. Відповідно, розгляд адміністративним судом такої справи з позиції Європейського Суду з прав людини трактуватиметься як розгляд справи неуповноваженим судом.

Зокрема, факт наявності спору про право не аргументовано судом, оскільки не було враховано факту, який зазначається в заяві про відсутність у ОСОБА_3 батьків, що підтверджується свідоцтвом про смерть, що міститься в матеріалах справи, відсутність дітей та відсутність дружини, окрім цивільної дружини ОСОБА_1 . Також не було враховано, що звернення до суду з цією заявою необхідне для реалізації прав, передбачених ст. 6 Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», зокрема, отримання достовірних відомостей про місцеперебування цивільного чоловіка, обставини його можливої загибелі, зникнення, отримання документів щодо обставин зникнення, тощо, що не можливо отримати цивільній дружні без рішення суду, а не лише з отриманням соціальних виплат. Навіть у разі виникнення спору, він буде вирішуватись у встановленому законом порядку, у тому числі шляхом подання відповідного адміністративного позову, але встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу повинен розглядатись саме судом цивільної юрисдикції.

Звернуто увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.01.2024 у справі №560/17953/21, згідно якого встановлення юридичних фактів - віднесення заявника до кола членів сім`ї загиблого військовослужбовця, належить встановлювати в судовому порядку та вирішувати судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу заявника Міністерство оборони України зазначило, що Фастівський міськрайонний суд Київської області встановив, що заява ОСОБА_1 пов`язана з доведенням наявності підстав для підтвердження за нею певного соціально - правового статусу щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками заявниці, їх виникненням, існуванням та припиненням. Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно - правових відносин, а отже, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства. У спірних правовідносинах суд повинен врахувати правову мету звернення заявника до суду, яка полягає у підтвердженні її певного соціального статусу. Такий статус має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, оскільки впливає на підтвердження та можливість реалізації прав у сфері соціального забезпечення. Зокрема, заінтересованими особами, заявник визначила Міністерство оборони України та Військову частину НОМЕР_1 . Натомість у заяві ОСОБА_1 від 06.12.2024 відсутні відомості, наявність яких вимагається процесуальним законом. Міністрерство оборони України повідомило, що у Фастівському міськрайонному суді Київської області розглядалася подібна справа №381/758/24, в межах якої рішенням від 25.09.2024 у заяві ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні під час спільного проживання однією сім`єю було залишено без задоволення. Вказане судове рішення не оскаржено заявником, проте ОСОБА_1 повторно звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з подібною заявою.

У судове засідання апеляційного суду учасники справи (їх представники) не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Ангеліним І. І. подано до суду заяву про розгляд справи без участі заявника та її представника, зазначає, що він та заявник апеляційну скаргу підтримують та просять задовольнити.

Представником військової частини НОМЕР_1 Ярошенком Є. О. 16.03.2025 засобами поштового зв`язку направлено на адресу Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі представника військової частини та ухвалення судового рішення у справі відповідно до вимог чинного законодавства. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу військова частина не скористалась.

Міністерство оборони України причини неявки свого представника суду не повідомило. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від заінтересованої особи не надходило. У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство просило урахувати викладені у ньому доводи та ухвалити у справі законне та обгрунтоване судове рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 19.03.2025 через неявку учасників справи (їх представників) в судове засідання.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами частин першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина 4 статті 315 ЦПК України).

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Як вбачається із змісту поданої ОСОБА_1 заяви, вона звернулася до суду з заявою про встановлення факту її проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01.01.2017 по 29.10.2022.

ОСОБА_1 у заяві зазначила, що встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_3 необхідно їй для подальшої реалізації прав, передбачених Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Постановляючи ухвалу пр відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, а тому вважав, що заява про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з ОСОБА_3 , який зник безвісті під час участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і стримуванні збройної агресії російської федерації, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на настпупне.

Відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із статтею 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першоюстатті 4 ЦПК Українивизначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно достатті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції Українипринципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18).

Згідно з частиною першоюстатті 2 КАС Українизавданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другоюстатті 245 КАС Українивизначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Чинне цивільне процесуальне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК Українита статті 315 ЦПК України.

У постанові від18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду, відступивши від висновків, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, зробила правовий висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила про неефективність підходу до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Таким чином, передбачено, що відповідна категорія справ розглядається у порядку цивільного судочинства і розгляд справи можливий, як в порядку окремого провадження, так і в порядку позовного провадження, в залежності від того чи існує спір про право.

При цьому слід виходити з того, що спір про право можливий не у заявника із Міністерством оборони України, а саме із іншими особами, які можуть претендувати на отримання одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

Так, відповідно до частини 1 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.

Відповідно до частини 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином, встановлення судом обставин чи існує спір про право можливе лише після з`ясування судом наявності інших осіб відповідно до частини 1 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які можуть претендувати, як на майно так і на отримання одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

Відтак заперечення Міністерства оборони України щодо розгляду вимог заяви про встановлення факту, що має юридичне значення судом цивільної юрисдикції, суд апеляційної інстанції оцінює критично та не бере до уваги.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про необхідність відмови у відкритті провадження у справі з підстав того, що встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу необхідно заявнику для отримання матеріальної допомоги у зв`язку із загибеллю чоловіка, тобто полягає у підтвердженні її певного соціального статусу, який має правове значення виключно у публічно-правових відносинах, є помилковим.

Вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, який зник безвісті під час участі у бойових діях, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Отже, висновки суду першої інстанції про віднесення цієї справи до адміністративної юрисдикції не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Відповідно до ч. 1ст. 379 ЦПК Українипідставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи до суду першої інстанції відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України для продовження розгляду.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,задовольнити.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанціії.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна