справа № 619/4378/24
провадження № 2/619/79/25
Рішення

Іменем України

04 квітня 2025 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 619/4378/24,

ім`я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської міської ради,

вимоги позивача: про визнання недійним договору дарування та усунення перешкод у користуванні майном,

представниця позивачки: Розумна О.О. (у режимі відеоконференції)

представниця відповідача: Калмикова Л.К. (у режимі відеоконференції)

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 , у інтересах якої діє представниця - адвокат Розумна О.О., звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладеному 19.04.2024 між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдаровуваним, зареєстрованим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Коробець Оленою Миколаївною, реєстровий №1067 та застосувати наслідки недійсності правочину; усунути перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання за ними права користування житловим будинком та вселити їх до будинку. У обґрунтування позову зазначено, що 22.09.2012 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, від якого мають двох малолітніх синів: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25.12.2023 шлюб між ними було розірвано. 01.04.2019 під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 придбав спірний житловий будинок, у якому всі вони проживали та були зареєстровані у вказаному житлі. Після початку повномасштабної війни вони тимчасово виїжджали до іншої місцевості. У травні 2023 року до будинку повернулися лише Позивачка з дітьми, оскільки під час вимушеного переселення подружнє життя не склалося і сім`я зруйнувалась, і проживали там до кінця жовтня 2023 року, коли вона разом з дітьми вирішила на кілька днів поїхати в гості до своєї матері у с. Панютине Лозівського району Харківської області. Коли через 10 днів повернулись до будинку, то вона виявила, що замки на вхідних дверях змінені і вона фактично була позбавлена можливості потрапити до житла. При цьому, всі речі Позивачки та її дітей залишилися в будинку. У будинку також залишилось все майно, що було придбане подружжям за час шлюбу. ОСОБА_4 повідомив, що будинок їй не належить, права на нього вона ніякого не має. Надати доступ до будинку для того, щоб позивачка могла забрати будь-які речі ОСОБА_4 відмовився. Їй з дітьми надали можливість тимчасово проживати за адресою: АДРЕСА_2 . У лютому 2024 року власник будинку повернувся і ОСОБА_1 змушена була разом з дітьми шукати інше тимчасове житло, оскільки свого житла вона не має. З кінця лютого 2024 року ОСОБА_1 разом з дітьми переїхала в АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 неодноразово телефонувала ОСОБА_4 та намагалася отримати доступ до будинку з тим, аби проживати в ньому разом з дітьми. Вона також зверталася до Служби у справах дітей з метою захисту інтересів дітей. 11.04.2024 позивачка приїхала до спірного будинку, щоб забрати речі, де між ними з колишнім чоловіком виник конфлікт та вона змушена була викликати поліцію. До сьогоднішнього дня більшість речей Позивачів продовжують залишатися в будинку, до якого вони не мають доступу. 09.05.2024 ОСОБА_4 повідомив їй, що вона з дітьми знята з реєстрації у спірному будинку. Право власності на спірний житловий будинок зареєстроване за ОСОБА_5 з 19.04.2024 на підставі договору дарування № 1607, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Коробець Оленою Миколаївною, який. як новий власник житла, зняв з місця реєстрації двох своїх малолітніх онуків та свою колишню невістку. Укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір дарування будинку порушує житлові права неповнолітніх, оскільки внаслідок його укладення діти були позбавлені права користування житловий будинком. Зняття з реєстрації позивачів відбулося миттєво - в день укладення Договору дарування, що свідчить про укладення оскаржуваного Договору саме з метою позбавлення дітей та Позивачки права користування будинком, отже спірний договір має бути визнаний недійсним на підставі ч. 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Позивачка та її діти не виселялися із указаного будинку, не вивозили свої речі, а протиправно були позбавлені можливості користуватися ним через заміну ОСОБА_4 замків на вхідних дверях та фізичної перешкоди до їх повернення до будинку. До теперішнього часу в будинку продовжують перебувати особисті речі Позивачів та побутові речі, придбані подружжям підчас перебування у зареєстрованому шлюбі. Право користування житловим приміщенням виникло у Позивачів ще до моменту переходу права власності на будинок до ОСОБА_5 .

Представницею відповідача ОСОБА_5 - адвокатом Калмиковою Л.К. подано відзив, за змістом якого позовні вимоги не визнає у повному обсязі, зазначивши, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Задоріною В.В., ОСОБА_4 придбав даний житловий будинок за рахунок коштів, які належать йому особисто, режим спільного майна подружжя на цей житловий будинок не розповсюджується, подальше розпорядження вищевказаним майном чоловік Позивача - ОСОБА_4 здійснює на власний розсуд, без будь-якої згоди з боку Позивача. 19.04.2024 відповідач ОСОБА_4 подарував даний житловий будинок своєму батькові - ОСОБА_5 , договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Коробець О.М. Укладенню даного правочину передували певні події, які мають важливе значення для розгляду даної справи по суті. Внаслідок погіршення сімейних відносин, у травні 2023 року ОСОБА_4 залишився проживати в Кіровоградській області, а ОСОБА_1 з дітьми повернулася в АДРЕСА_1 . Проти її повернення з дітьми в цей будинок ОСОБА_4 не заперечував. У даному будинку ОСОБА_7 з дітьми проживала до жовтня 2023року, а в жовтні 2023 року ОСОБА_7 з дітьми добровільно виїхала з даного будинку, оскільки сімейні стосунки продовжували погіршуватися і вона з дітьми вирішила проживати не в будинку чоловіка. Проте, ОСОБА_4 не примушував свою колишню дружину виїжджати з дітьми, це було її волевиявлення. ОСОБА_7 з дітьми вселилася для проживання в житловий будинок АДРЕСА_2 , де живе по теперішній час. Після виїзду з будинку про АДРЕСА_7 ОСОБА_7 жодного разу не намагалася вселитися в даний будинок, про що свідчить також і відсутність її заяв, скарг про перешкоди у вселенні до даного житла до поліції, суду тощо. В квітні 2024 року ОСОБА_7 намагалася лише забрати свої речі та речі дітей, викликала поліцію, але не намагалась вселитися з дітьми для проживання, а навпаки - забирала речі. 09.11.2023 ОСОБА_7 подала до суду позов про розірвання шлюбу, що також підтверджує її небажання відновити сімейні стосунки, разом з чоловіком проживати. Шлюб було розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25.12.2023 ОСОБА_4 змінив замки на вхідних дверях належного йому будинку, оскільки в будинку ніхто не проживав, задля забезпечення збереження речей. У лютому 2024 року ОСОБА_7 подала до Дергачівського районного суду Харківської області позови до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, про розділ майна. Крім того, ОСОБА_7 почала вимагати, щоб житловий будинок АДРЕСА_1 був відчужений на користь дітей. Задля вирішення майнових спорів мирним шляхом між подружжям ОСОБА_8 було вирішено, що ОСОБА_4 сплатить одноразово ОСОБА_7 грошову компенсацію за автомобілі, а вище зазначений будинок подарує батькові ОСОБА_5 , оскільки він давав гроші на придбання цього будинку. 19.04.2024 між сторонами був укладений договір про поділ майна, за яким ОСОБА_7 отримала грошову компенсацію та того ж дня ОСОБА_4 подарував житловий будинок батькові. При даруванні будинку ОСОБА_4 достовірно знав, що в цей же день його батько подає заяви про зняття з реєстрації ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - це була воля батька, оскільки ОСОБА_7 отримала грошову компенсацію, добровільно виїхала з дітьми з будинку, не вселялась, не претендувала на вселення і своєю поведінкою не залишала йому іншого вибору, як зняти з реєстрації. Саме тому, що батько подає заяви про зняття з реєстрації, на що має право, ОСОБА_4 при відчуженні будинку шляхом дарування повідомив у заяві, що зареєстрованих дітей у даному будинку немає. Про укладання договору дарування, зняття з реєстрації ОСОБА_7 достовірно знала. Всі події відбувалися в один день - 19.04.2024. Зазначені фактичні обставини спростовують твердження позивача про незаконність дій при укладанні договору дарування житла, знятті з реєстрації. З жовтня 2023 року Позивач до будь-яких органів, щодо порушення її прав не зверталася. Будь-які права та інтереси малолітніх дітей при укладанні договору дарування порушені не були, тому дозвіл органу опіки і піклування в даному випадку не є необхідним: позивач добровільно виїхала з місця реєстрації, на протязі з жовтня 2023 по теперішній час не намагалася повернутись проживати в даний будинок, забезпечила на цей час дітей житлом за адресою: АДРЕСА_2 ; на протязі жовтня 2023 по теперішній час не намагалась повернутися проживати в даний будинок; діти безперешкодно будуть вселені в даний будинок, оскільки батько дітей не заперечує проти цього; відсутність реєстрації не впливає на вселення і проживання дітей разом з батьком; батько дітей підтримує стосунки з дітьми; причинами для зняття з реєстрації дітей були зняття з реєстрації їх матері. ОСОБА_1 на підставі усної домовленості з нею, пов`язаної з отриманням грошової компенсації, обізнаність матері з укладанням договору, зняттям з реєстрації, обізнаність Позивача ОСОБА_4 в тому що діти мають житло з жовтня 2023, але вони можуть повернутись в його будинок в будь-який час; впевненість Відповідача ОСОБА_4 в законності його дій. Крім того, Відповідач ОСОБА_4 не заперечує зареєструвати дітей в житловому будинку, де проживає: АДРЕСА_4 . Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Представницею позивачки подано відповідь на відзив, за змістом якої факт порушення прав дітей підтверджується також Службою у справах дітей Дергачівської міської ради Харківського району Харківської області. Позивачка не виїжджала добровільно зі спірного будинку, вона поїхала на кілька днів в гості до своєї мами, а коли повернулась - замки були змінені, визнається Відповідачами і потрапити до будинку вона не змогла. Підтвердженням вказаних обставин є те, що речі Позивачки та дітей залишилися в будинку, визнається Відповідачами. Місце проживання ОСОБА_7 та дітей за адресою: АДРЕСА_2 було тимчасовим, Позивачка не має жодного права володіння/користування зазначеним будинком. На час подання даної позовної заяви до суду місце проживання Позивачів змінилося, оскільки власник будинку АДРЕСА_2 попросив ОСОБА_7 звільнити будинок. До позовної заяви долучено довідки ВПО щодо ОСОБА_7 ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , згідно яких з 01.03.2024 вони проживають за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначена обставина додатково підтверджує, що Позивачка разом з малолітніми дітьми була викинута на вулицю і зараз скитається тимчасовим житлом, намагаючись забезпечити дітям дах над головою. Батько дітей зробив усе, аби спочатку виселити своїх дітей з будинку; діти проживають разом з матір`ю (що визнається Відповідачами) і вселення самих лише дітей без матері є неможливим; будинок не належить батьку дітей і він не має права розпорядження ним та не має права реєструвати місце проживання будь-кого в будинку. Той факт, що «батько дітей підтримує стосунки з дітьми» - жодним чином не спростовує незаконність дій Відповідачів та не свідчить про відсутність порушення прав Позивачів на житло. Грошова компенсація за майно, придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , не має жодного відношення до зняття Позивачів з реєстрації та позбавлення їх права користування житлом. Жодної усної домовленості між ОСОБА_1 та Відповідачами не існувало. ОСОБА_1 не знала та не надавала будь-якої згоди на укладення оскаржуваного договору. Зняття її та дітей з місця реєстрації стало для неї справжнім шоком. Місце проживання дітей з жовтня 2023 року було тимчасовим, про що добре відомо обом Відповідачам, оскільки між ОСОБА_1 та Відповідачами відбувалися неодноразові розмови, в яких Позивачка просила надати їй та дітям можливість проживати в будинку, однак на всі прохання отримувала відповідь, що де вона з дітьми буде жити лише її проблеми. Договір дарування житлового будинку був зареєстрований нотаріусом під номером 1067 о 09:39:55, тоді як договір про поділ майна подружжя був зареєстрований під номером 1073 близько 12 години. Таким чином відповідачами було умисно створено ситуацію, яка б давала можливість стверджувати про обізнаність ОСОБА_1 з укладеним договором дарування, що абсолютно не відповідає дійсності.

Представницею відповідача подано заперечення, за змістом яких будь-які права та інтереси малолітніх дітей в даному випадку порушені не були. На час укладання оспорюваного договору малолітні діти разом з матір`ю проживали по АДРЕСА_2 , користуючись даним житловим приміщенням з жовтня 2023 року. Позивач з дітьми не проживала і не проживає за місцем ВПО.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей надав письмові пояснення, за змістом яких позовні вимоги підтримує, вважає, що відповідачі створили позивачці та її дітям несприятливі умови щодо користування житлом, тому вони підлягають вселенню до житлового будинку АДРЕСА_1 , так як це житло є їх єдиним житлом. Батько дітей - ОСОБА_4 перед укладенням правочину щодо житлового будинку, право користування яким мали діти, повинен був звернутися до Служби у справах дітей за обов`язковим дозволом органу опіки та піклування, але такої заяви не надходило. Укладений договір дарування суперечить правам та інтересам дітей, порушує їх житлові права.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що на початку війни вони сім`єю виїхали проживати у інше місто, а на початку травня 2023 рокі позивачка з дітьми повернулася та проживала в будинку АДРЕСА_1 до жовтня 2023 року, а потім знайшла інше місце для проживання на АДРЕСА_2 та проживала там півроку. Поки в будинку ніхто не проживав вони змінили замки в спірному будинку. Позивачка із будинку забрала половину речей, яких вважала за необхідне. Позивачка не хотіла платити за спожитий газ у будинку і газова служба від`єднала будинок від мережі за борги. Він готовий зареєструвати дітей у житловому будинку по АДРЕСА_4 , який належить батьку. Позивачка сказала, що на спірний будинок вона не претендує, тому він подарував цей будинок батьку та вважав, що діти вже зняті з реєстрації.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

На виконання вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України 01.07.2024 судом сформовано засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» з Єдиного державного демографічного реєстру відповідь № 669712 щодо адреси реєстрації відповідача ОСОБА_4 та направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_5 04.07.2024 отримано відповідь.

Ухвалою суду від 08.07.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.08.2024, яке відкладено за клопотанням представниці позивачки на 07.10.2024.

Відповідно до ухвали суду від 07.10.2024 підготовче провадження закрито та справу призначено для розгляду по суті на 21.11.2024, яке відкладено на 14.01.2025 за клопотанням представниці відповідача та оголошено перерву на 10.02.2025 для виклику свідка, на 31.03.2025 у зв`язку з вимкненням електричної енергії.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2012, який розірвано відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 25.12.2023 (т. 1 а.с. 22-24).

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , про що свідчать свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 19-20).

За відомостями Витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 з 13.06.2019, ОСОБА_2 з 13.06.2019, ОСОБА_3 з 22.02.2021 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та 19.04.2024 зняті з реєстрації (т. 1 а.с. 28-30)

19.04.2024 ОСОБА_4 подарував батьку ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом ХРНО Коробець О.М. (р. №1067). У п. 3 Договору зазначено, що Дарувальник свідчить, що на момент підписання цього договору щодо відчужуваного нерухомого майна не існує будь-яких прав третіх осіб, у т.ч. права власності чи права користування ним малолітніми на неповнолітніми дітьми, а також відсутні будь-які обставини, що обмежують чи забороняють Дарувальнику здійснити його вільний дар. У п. 4 Договору зазначено, що Дарувальник повідомляє, що в зазначеному житловому будинку малолітні, неповнолітні діти не зареєстровані (т. 1 а.с. 216-217).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої (неповнолітньої) дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним (ч. 2 ст. 59 СК України).

Як передбачено п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України, батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина.

Згідно з ч. 4 ст. 177 СК України, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Як установлено п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України, органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2020 року у справі №201/3814/18 (провадження 61-22364св19) вказано, що «вчинення батьками малолітньої (неповнолітньої) дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Наведені вище норми свідчать про те, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язок батьків, сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховний Суд від 20 вересня справа № 727/1556/19 (провадження № 61-10149св21) зазначено, що «відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину, не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження

№ 61-6301св18), та постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №201/3817/18 (провадження № 61-22364св19).

Суд зазначає, щоспірний договір дарування від 19.04.2024 на момент його укладення потребував згоди органу опіки та піклування,оскільки у цьому житловому будинку були зареєстровані малолітні діти та укладення оспорюваного договору суперечить їх інтересам, звужує обсяг існуючих майнових прав дітей на житло, оскільки вони не мають на праві власності іншого житла, це порушує їх охоронювані законом житлові права на житловий будинок, право користування яким вони мали.

Показання свідка ОСОБА_10 судом не приймаються до уваги, оскільки він не повідомив обставин, які підлягають доказуванню у цій справі.

Позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину, з приводу чого суд зазначає таке.

Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором

Враховуючи, що недійсний договір не породжує правових наслідків та є недійсним з моменту його вчинення, тому рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок АДРЕСА_1 , індексний номер 72693749 від 19.04.2024 на ім`я ОСОБА_5 , внесений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Коробець О.М., підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про вселення суд зазначає таке.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня

2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі

№ 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі

№ 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 23.11.2023 по справі № 201/531/19.

Враховуючи вищенаведені норми права та те, що судом установлено, що позивачка з дітьми проживала та була зареєстрована у спірному житловому будинку, який належав на праві власності її чоловіку - ОСОБА_4 , тобто набули права користування ним, і втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення, відповідачами змінені замки на вхідних дверях будинку, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

До того ж, тимчасове непроживання позивачки з дітьми у спірному житлі було викликано створюваною відповідачами ситуацією, яка унеможливлювала спільне їх перебування, що є поважною причиною відсутності особи за місцем проживання та підтверджується неодноразовими зверненнями до правоохоронних органів та Служби у справах дітей з цього приводу (а.с.35-43).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1937,92 грн, які підлягають стягненню на її користь з відповідачів.

Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладеному 19.04.2024 між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдаровуваним, зареєстрованим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець Оленою Миколаївною, реєстровий №1067.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок АДРЕСА_1 , індексний номер 72693749 від 19.04.2024 на ім`я ОСОБА_5 , внесений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , та вселити їх до зазначеного будинку.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір по 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок) з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідачі:

- ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ;

- ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 ;

третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської міської ради Харківського району Харківської області, , місцезнаходження: Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, пл. Перемоги, буд. 1.

Суддя І. М. Нечипоренко