Справа № 308/8765/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Майор Ю.В.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача - Газій І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_3 поданим в особі представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в особі представника позивача ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу.

Представник позивача позовні вимоги мотивує тим, що 01 травня 2017 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 позику у розмірі 10 000,00 доларів США та 10 000,00 євро, на підтвердження чого останній 01.05.2017 року надав власноручно написану розписку, що підтверджується оригіналом розписки яка знаходиться у позивача.

Відповідно до тексту розписки, ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_3 зазначені вище кошти до 01.09.2017 року.

Оригінал розписки від 01.09.2017 р. написаний та підписаний власноручно відповідачем після отримання зазначених коштів.

Однак, станом на 31.08.2020 відповідачем зобов?язання щодо повернення коштів не виконане, що стало підставою для звернення до суду з даною позовною заявою.

18.08.2020 Адвокатським бюро "Левицький і Партнери" на підставі договору про надання правової допомоги направлено ОСОБА_4 досудову вимогу від 13.08.2020 N?1 в якій відповідачу запропоновано добровільно виконати взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів з метою уникнення звернення до суду, проте зазначена вимога відповідачем залишена без задоволення.

З посиланням на викладене, на приписи положень ЦК України, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_2 ) 10 000,00 доларів США та 10 000,00 Євро по курсу встановленому Національним Банком України на момент повернення заборгованості; Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу.

25.02.2021 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує складання ним документу, який Позивач вважає розпискою. Звертає увагу суду, що такий може бути складено будь-ким. Факт підтвердження написання чи підпису розписки, яка міститься у матеріалах справи Позивачем не доведена. Відтак, у Відповідача відсутні будь-які обов?язки перед Позивачем.

Вказує, що заявляючи позов громадянин ОСОБА_3 не надав відповідних доказів:

- отримання Відповідачем будь-яких коштів від нього;

- що надана розписка справді складалася чи підписувалася Відповідачем і може бути розцінена, як документ, що засвідчує укладення правочину.

Вважає, що за відсутності таких прав вони не можуть підлягати захисту в судовому порядку. Таким чином Відповідач критично оцінює обставини та правові підстави позову. Вважає їх незаконними та такими, що не можуть підлягати задоволенню.

З посиланням на викладене просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу.

Позиція сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Зокрема зазначив, що факт наявності оригіналу розписки у позивача підтверджує факт наявності боргових зобов`язань. Також зазначив, що експертиза не виконана через ненадання відповідачем вільних зразків його підпису та почерку в період часу 2017 року, а також експериментальних зразків підпису ОСОБА_4 . Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному розмірі.

Позивач - ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Вказав на те, що відповідач протягом всього часу так і не повернув позичені кошти, експертиза не була проведена також з його вини, а тому просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Віповідач ОСОБА_4 в призначене судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечила з підстав викладених у відзиві. Вказала на те, що судова практика схиляється до того, що між сторонами має бути укладений договір позики , а не тільки боргова розписка. Зазначила про те, що експертизу не було проведено у зв`язку з ненаданням експерту вільних зразків підпису , почерку відповідача, які неможливо надати експерту, оскільки такі відсутні у віповідача. Наголосила на тому, що позивач не оплатив проведення експертизи. Вказала, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач має право вимагати від відповідача виконання зобов`язань.

Вказала, що у борговій розписці не зазначено ні рік народження , ні додаткові анкетні дані відповідача з метою його ідентифікації . Зазначена інформація у борговій розписці є спів падінням з прізвищем, іменем та по батькові відповідача. Вказала, що боргова розписка є сумнівною. У зв`язку з наведеним просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заяви, клопотання.

20.10.2020 року представник позивача подав заяву про усунення недоліків;

19.11.2020 року представник позивача подав заяву щодо усунення недоліків;

25.02.2021 року представником відповідача подано до суду відзив;

13.05.2021 року представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи;

15.11.2021 року представник позивача подав клопотання про призначення експертизи;

03.12.2021 року представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи;

09.12.2021 року представник позивача подав клопотання про проведення судового засідання без участі;

21.02.2022 року представник позивача подав клопотання про проведення судового засідання без участі;

22.02.2022 року представник відповідача подала клопотання про приєднання додаткових письмових доказів;

15.08.2022 року представник відповідача подала клопотання про ознайомлення з матеріалами справи;

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

28.09.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без руху;

10.02.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду.

22.02.2022 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду по справі призначено експертизу та зупинено провадження;

11.07.2022 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду відновлено провадження;

16.05.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду розглянуто клопотання судового експерта та витребувано від відповідача вільні зразки підпису та почерку;

02.10.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду;

Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що 01.05.2017 року ОСОБА_4 складено боргову розписку згідно змісту оригіналу якої « ОСОБА_4 в борг від ОСОБА_3 10 000 доларів США та 10 000 євро до 01.09.2017 року, що підтверджується написаною відповідачем власноручно борговою розпискою( а.с. 79) оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні.

Судом встановлено, що адвокатом ОСОБА_2 13.08.2020 року було надіслано відповідачу ОСОБА_4 досудову вимогу, щодо повернення коштів.

Факт одержання ОСОБА_4 грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником.

Аналізуючи зміст наданої ОСОБА_4 розписки вбачається, що така свідчить про взяття на себе ОСОБА_4 безумовного обов`язку повернути зазначену в розписці суму.

Розписка від 01.05.2017 року містить прізвище та ініціали імені та по батькові позикодавця ОСОБА_3 та прізвище ім`я та по батькові позичальника ОСОБА_4 .

Як стверджується позивачем у позовній заяві, ОСОБА_4 у добровільному порядку та в строк зазначений у розписці не повернув взяті в борг кошти.

Предметом позовних вимог є стягнення суми боргу за борговою розпискою.

Нормативно-правове обґрунтування:

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Отже, внаслідок укладання договору позики між сторонами виникли цивільні права та обов`язки.

Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно укладеного між позивачем та відповідачем договору позики які врегульовані гл.71 параграф 1 (ст.ст.1046-1053 ) ЦК України та умовами договору позики.

За змістом ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі 464/3790/16-ц.

Таким чином, дослідивши зміст розписки вбачається, що передача грошових коштів в сумі 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО, була здійснена, що стверджується написаною власноручно ОСОБА_4 розпискою.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

До цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року.

Така позиція міститься в інших постановах ВС від 10.12.2018 року ( справа № 319/1669/16); від 12.09.2019 року ( справа № 604/1038/16).

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18)».

Боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_4 та надана позивачу ОСОБА_3 відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.

Отже, означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем ОСОБА_4 в якості позики грошей в сумі 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а також зобов`язання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено в повному обсязі до 01.09.2017 року .

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Як вбачається із змісту наданої ОСОБА_4 розписки від 01.05.2017 року така містить встановлення строку повернення позики.

Таким чином, факт отримання відповідачем у позивача в борг 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО в загальній сумі з кінцевим терміном повернення 01.09.2017 року підтверджується розпискою від 01.05.2017 року, (а.с. 79)

Установлено, що на підтвердження укладення договору позики з відповідачем позивач надав оригінал розписки від 01 травня 2017 року.

Водночас, представник відповідача заперечувала факт укладення ОСОБА_4 договору позики та написання розписки, зазначала, що у Відповідача відсутні будь-які обов?язки перед Позивачем.

У зв`язку з тим, що представник відповідача заперечувала, що розписка була написана та підписана ОСОБА_4 власноручно, суд призначив у справі судову почеркознавчу експертизу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо суд призначає експертизу.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права /ч. 2 ст. 102 ЦПК України/.

За умовами ч. 1 ст. 104 ЦПК України, про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Так, Ужгородським міськрайонним судом ухвалою від 22.02.2022 року було задоволено клопотання представника позивача Левицького А.О. про призначення судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 поданим в особі представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості на вирішення якої поставлено наступні запитання: чи виконано рукописний текст та підпис на борговій розписці від 01.05.2017 року ОСОБА_4 ? Проведення експертизи було доручено експертам Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (88008, м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 2). В розпорядження експертів було направлено матеріали цивільної справи №308/8765/20. Зобов`язано експертизу провести на підставі матеріалів цивільної справи №308/8765/20, вільних та експериментальних зразків підпису ОСОБА_4 , оригіналу боргової розписки від 01.05.2017 року яка наявна у матеріалах даної справи. Зобов`язано ОСОБА_4 з`явитись до експерта в Закарпатський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України у визначений експертом час для відбирання зразків підписів та рукописного тексту. Покладено на сторін обов`язок подати експертам всі необхідні матеріали та документи, роз`яснивши положення ст. 109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.

Проте, експертиза тривалий час не могла бути проведена з підстав відсутності необхідних матеріалів для проведення судової почеркознавчої експертизи, зокрема через відсутність вільних та експериментальних зразків підпису та почерку гр. ОСОБА_4 , а також через відсутність оплати.

Так, Ужгородським міськрайонним судом ухвалою від 16.05.2023 року було задоволено клопотання судового експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС Копча Н.В. про надання експериментальних зразків підпису та експериментальних зразків почерку гр. ОСОБА_4 у вигляді рукописних записів як в досліджуваному документі та вільних зразків підпису та почерку гр. ОСОБА_4 . Витребувано у відповідача ОСОБА_4 вільні зразки його підпису та почерку в період часу 2017 року. Для відбору експериментальних зразків підпису та почерку відповідача ОСОБА_4 , визнано явку відповідача ОСОБА_4 в наступне підготовче засідання, яке відбудеться 12.06.2023 року о 10 год. 00 хв. обов`язковою.

Не погоджуючись зі змістом ухвали суду від 16.05.2023 року представником відповідача було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23.06.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 було повернуто апелянту.

На виконання ухвали суду від 16.05.2023 року, зокрема про витребування у відповідача ОСОБА_4 вільні зразки його підпису та почерку в період часу 2017 року, відповідач ОСОБА_4 не надав суду вільні зразки його підпису та почерку в період часу 2017 року та не з`явився до суду для відбору експериментальних зразків підпису та почерку відповідача ОСОБА_4 , хоча його явка була визнана судом обов`язковою.

Представник відповідача в судовому засіданні вказала на відсутність у відповідача вільних зразків підпису та почерку гр. ОСОБА_4 в період часу 2017 року та неможливість їх надання до суду.

Проте, експертиза не була проведена, зокрема з підстав відсутності необхідних матеріалів для проведення судової почеркознавчої експертизи, зокрема через відсутність вільних зразків підпису та почерку в період часу 2017 року та експериментальних зразків підпису та почерку гр. ОСОБА_4 .

У сенсі розуміння ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не сприяв проведенню призначеної судом за клопотанням позивача експертизи та доведенню факту не отримання ним коштів у вказаному позивачем розмірі. Також суд вважає, що відповідач не міг не усвідомлювати значення висновку експерта у цій справі та неможливість проведення експертизи без достатньої кількості зразків його підпису та почерку.

Крім того, суд враховує те, що відповідач не був позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про призначення повторної експертизи та надати до суду вільні зразки його підпису та почерку в період часу 2017 рок, а також з`явитись до суду для відбору експериментальних зразків підпису та експериментальних зразків почерку гр. ОСОБА_4 .

Отже, відповідач не довів, що грошові кошти він не отримував у позику або, що такі кошти були повернуті позивачу.

В даному випадку, оскільки доводи відповідача зводяться лише до сумніву проставлення підпису на оспорюваній розписці, суд не уповноважений надавати оцінку у обставинах, що потребують спеціальних знань, та з урахуванням норми ст. 109 ЦПК, суд вважає доцільним відмовити у визнанні факту підписання боргової розписки від 01.05.2007 року іншою особою, ніж вказана у такому правочині, а отже доводи ОСОБА_4 є недоведеними та жодним чином не підтвердженими.

Доводи представника відповідача про те, що розписка не містить інформації про особові та персональні дані особи, якою складено розписку, тому відсутні підстави вважати, що розписка складена саме відповідачем, не може бути взято судом до уваги з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи розписка від 01.05.2017 року містить прізвище та ініціали імені та по батькові позикодавця і прізвище, ім`я, по батькові позичальника, суму позики, дату складання, строк повернення грошових коштів, підпис позичальника.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Тобто, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 463/9914/20).

Враховуючи зазначене, а також те, що відповідач не спростував презумпцію правомірності правочину, то суд приходить до висновку, що доводи позивача є правильними та обґрунтованими.

До аналогічної правової позиції прийшов Верховний суд у постанові від 31.03.2025 року у справі №947/23307/20.

Аналізуючи норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України у взаємозвязку з обставинами справи суд вважає, що між сторонами був укладений договір позики.

Тому, установивши, що між позивачем і відповідачем укладено договір позики від 01 травня 2017 року, згідно з якими відповідач отримав від позивача суму позики у розмірі 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО, на підтвердження чого написав розписку, однак у визначений строк коштів, одержаних у позику, не повернув, суд доходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу у розмірі 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО.

Обставин на підтвердження повернення боргу в повній сумі чи не одержання в борг коштів судом встановлено не було.

За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_4 зобов`язання за договором позики від 01.05.2017 року.

За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, приймаючи до уваги те, що доказів повернення боргу в сумі 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що будь-яких доказів щодо повернення відповідачем позивачу боргу в сумі 10 000 доларів США та 10 000 ЄВРО, сторонами спору до суду не подано.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Щодо стягнення судом заборгованості у гривні на момент виконання судового рішення

Позивач у позовній заяві просив суд стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_2 ) 10 000,00 доларів США та 10 000,00 Євро по курсу встановленому Національним Банком України на момент повернення заборгованості.

Відповідно до ст.. 533 ЦК України Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях, сторони в укладеному ними договорі не погодили.

У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання, в зв`язку з чим спір підлягає вирішенню судом. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив.

Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження).

У Постанові ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 Велика Палата ВС звернула увагу, що «формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення…

На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14).

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. ».

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №464/3790/16-ц (14-465цс18).

Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції».

Законом України «Про валюту і валютні операції» встановлено, що цей Закон визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зважаючи на викладене, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором, оформленим розпискою.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задовлення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства , традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу

Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату.

Суд наголошує на тому, що зазначені витрати, понесені позивачем мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу бере до уваги правові висновку викладені у постанові від 07.09.2023 року у справі за № 202/8301/21 в якій Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду зазначає, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16).

Таким чином, судом встановлено, що представником позивача не надано до суду договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

З огляду на викладене, представником позивача не підтверджено фактично понесені витрати на правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн., а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленої вимоги.

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 6020,93 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, 610, 625, 1046 , 1047, 1049 ЦК України, -

У х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_3 поданим в особі представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (останнє відоме місце реєстрації : АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) суму грошових коштів в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США та 10 000 (десять тисяч) Євро сума боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (останнє відоме місце реєстрації : АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачену ним суму судового збору в розмірі 6020,93 грн.

В задоволенні вимоги представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 (місце проживання : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (останнє відоме місце реєстрації : АДРЕСА_1 ).

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца