ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

09 квітня 2025 року

м. Харків

Справа № 643/8982/24

Провадження № 22-ц/818/1174/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання : Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2024 року, ухвалене суддею Мельниковою І.Д., -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обгрунтування позову зазначає, що між нею та відповідачем було укладено шлюбу, зареєстрований 22 жовтня 2022 року Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №364. Спільне життя з відповідачем не склалося, так як у них виникли діаметрально різні характери та погляди на сімейне життя. На ґрунті цього у сім`ї виникали постійні сварки та фактично сім`я припинила своє існування більше року тому назад, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарство немає, проживають з чоловіком окремо та не мають спільного бюджету.

Просить суд розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 22 жовтня 2022 року Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №364.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 22 жовтня 2022 року Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №364 - розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що йому не було відомо про розгляд даної справи, оскільки подружжя більше двох років проживає у Польщі. Про оскаржуване рішення він дізнався лише після завантаження та встановлення на свій мобільний пристрій застосунку додатку «Дія». Вважає, що позивачем навмисно було приховано та введено в оману суд про те, що вона на момент подачі даного позову була вагітною. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу суд першої інстанції виходив з того, що подальше сімейне життя подружжя і збереження сім?ї є неможливим.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Апеляційна скарга, крім іншого, мотивована тим, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно ст. 274 ЦПК України, малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8)думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Оскільки позивачем заявлені вимоги про розірвання шлюбу, тому суд першої інстанції вправі був розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У даному випадку матеріали справи свідчать, що судом першої інстанції неодноразово направлялась на адресу відповідача копія ухвали про відкриття провадження, проте останні до суду повертались без вручення із відмітками на конвертах «за закінченням терміну зберігання», отже відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, а тому останній був позбавлений можливості висловити свої заперечення у відзиві на позовну заяву та надати докази на їх підтвердження.

Разом з тим, оскільки розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, не повідомлення відповідача про розгляд справи не є обов?язкою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в розумінні положень п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Щодо суті спору, то слід зазначити таке.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 22 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №364, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 22 жовтня 2022 року.

Від даного шлюбу дітей немає.

Причиною розпаду сім`ї сторін стало те, що спільне подружнє життя не склалося, у подружжя діаметрально різні характери та погляди на сімейне життя, на ґрунті чого у сім`ї постійно виникали сварки, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарство не ведуть, проживають окремо, збереження шлюбу неможливе.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст.5, 8 вказаного міжнародного договору.

Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторонами вчиняються дії, направлені на збереження сім`ї.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Що стосується доводів відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що позивач на час звернення до суду перебувала у стані вагітності, то колегія суддів зазначає наступне.

До апеляційної скарги ОСОБА_2 було долучено копію медичної довідки ТОВ «ЛУКС МЕД» від 08 липня 2024 року, виданої у міста Варшава, Польща, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 станом на 08 липня 2024 року перебувала у стані вагітності.

Разом з тим, положення частини 2 статті 110 СК України, на яке посилається апелянт, та яка передбачала, що «позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини» - було виключено на підставі Закону №4073-IX від 20 листопада 2024 року.

Враховуючи, що на час розгляду справи апеляційним судом діюче законодавство України не передбачає заборони на звернення до суду дружини, яка перебуває у стані вагітності, із позовом про розірвання шлюбу, колегія суддів не вбачає правових підстав для закриття провадження у справі з підстав п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

Ю.М. Мальований