КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/9457/23-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1746/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Чернецької Ганни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року про закриття провадження у справі у складі судді Матійчук Г.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , у якому просив скасувати розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 25 травня 2021 року №325; вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року провадження у цивільній справі № 757/9457/23-ц закрито.

В апеляційній скарзі адвокат Чернецька Г.М. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване розпорядження Печерської РДА було ухвалено виключно на суб`єктивний розсуд співробітників Печерської РДА, без дотримання вимог Сімейного кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини». Оскаржуване розпорядження Печерської РДА не враховувало інтереси та потреби малолітньої дитини у складних життєвих обставинах (розлучення батьків), оскільки працівниками Печерської РДА не було встановлено і враховано такі важливі обставини, як: психоемоційний стан дитини; психоемоційна прихильність дитини до кожного з батьків; здатність кожного з батьків виконувати батьківські обов`язки.

Зазначає, що Печерської РДА проігноровані надані докази п`яного недогляду з боку ОСОБА_2 щодо власного сина.

Вважає, що суд першої інстанції визначив предмет позову виключно як «скасування розпорядження», тоді як у позовній заяві ОСОБА_1 чітко містилася вимога також надати оцінку діям Печерської РДА як органу опіки і піклування, а саме: «скасувати розпорядження Печерської РДА від 25 травня 2021 року № 325 як неаргументоване і незаконне».

Вказує, що 22 травня 2024 року Верховним Судом задоволено касаційну скаргу у справі №757/13109/21-ц за позовом ОСОБА_1 , скасовано рішення суду апеляційної інстанції і залишено чинним рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини з батьком. Тобто місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено з батьком - ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що оскаржуваною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2024 року закрито провадження у справі №757/9457/23-ц, у зв`язку з тим, що після визначення місця проживання дитини з батьком оскаржуване розпорядження Печерської РДА втратило чинність, а отже у справі відсутній предмет спору.

Посилається на те, що ухвалою про закриття провадження фактично йому та його синові відмовлено у відновленні їхніх прав, які були порушені через невиконання Печерською РДА обов`язків органу опіки і піклування, встановлених пункту 73 Постанови № 866.

В судовому засіданні адвокат Чернецька Г.М. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлялися належним чином.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала не відповідає.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній предмет спору, остільки на час розгляду справи розпорядження, яке просить скасувати позивач, припинило свою дію.

Між тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 27).

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Відповідно до матеріалів предметом оскарження позивачем у даній справі є розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 травня 2021 року № 325 (рішення органу опіки та піклування), яким визначено участь ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За положеннями статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У частині першій статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу.

Як установлено матеріалами справи, на час звернення позивача із даним позовом, у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Отже, районний суд не давши оцінки ефективності обраного позивачем способу захисту, не перевіривши чи породжує оскаржуване рішення органу опіки та піклування певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин, дійшов передчасних висновків про закриття провадження у справі.

За таких обставин, районному суду необхідно було б з`ясувати обґрунтованість обраного позивачем способу захисту шляхом скасування рішення органу опіки та піклування та установити, чи не підлягали захисту права та інтереси ОСОБА_1 в межах справи про визначення місця проживання дитини.

Окрім цього, залишилися поза увагою суду та врахування під час вирішення справи й правові висновки Верховного суду, викладені у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 370/408/19 (провадження № 61-15434св20).

Згідно із статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, оскаржувана ухвала, як постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду під час якого районному суду слід урахувати викладене й постановити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Чернецької Ганни Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: