Номер провадження № 2/521/1357/25
08 квітня 2025 року
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Бобуйка І.А.,
секретаря судового засідання Шелкопляс В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (адреса розташування: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 15-А), третя особа: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (адреса розташування: м. Київ, вул.. Артема, 73), Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (адреса розташування: м. Одеса, вул.. Черняховського, 6) про звільнення майна з під-арешту, -
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.10.2024 року відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання.
19.11.2024 року представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради подала до суду пояснення по справі.
26.11.2024 року представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради подала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її особистої участі.
06.01.2025 року позивач подав до суду клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2025 року замінено первісного відповідача на належного Головне управління Національної поліції в Одеській області.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.
В судове засідання позивач не з`явився, подав до Малиновського районного суду м. Одеси заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримував.
Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав.
Представник Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції Українив судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив.
Представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.
Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
У документах, які залишились після смерті батька, ОСОБА_1 знайшла лист Першого Малиновського ВДВС Одеського міського управління юстиції від 22.02.2013 року з якого вбачається, що відносно 1/3 частки даної квартири, що належала її померлому батьку, було проведено незалежну оцінку ринкової вартості.
Згідно з відповіддю на адвокатський запит від 15.08.2024 року, Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомило, що згідно з відомостями автоматизованої системи виконавчого провадження у Малиновському відділі державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (на теперішній час - Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), далі - відділ) у період з 09.06.2010 року по 03.12.2015 рік на виконанні перебувало виконавче провадження № 21998885 з примусового виконання виконавчого листа № 1- 351/2010, виданого 17.05.2010 року Київським районним судом м. Одеси про конфіскацію майна ОСОБА_2 .
Згідно інформації відділу, з метою забезпечення виконання вимог виконавчого документа, в рамках вказаного виконавчого провадження, здійснено оцінку вартості майна боржника, яке належить йому на праві власності, а саме 1/3 частини квартири.
Однак, відповідно до даних Системи (спецрозділу) 03.12.2015 року за вказаним виконавчим провадженням винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній, на момент прийняття рішення).
При цьому, відповідно до положень Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби та Правил ведення діловодства в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, вищевказане виконавче провадження знищено після закінчення трирічного строку зберігання.
Однак, у листах від 16.08.2024 року та від 26.08.2024 року, Одеське районне управління №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області, Слідче управління ГУНП в Одеській області повідомили, що в слідчих підрозділах ГУНП в Одеській області відсутні відомості щодо кримінальних проваджень відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Таким чином, судом встановлено, що враховуючи той факт, що встановити підстави накладення слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеської області обтяження на 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належала померлому ОСОБА_2 , не виявляється можливим, відсутнє виконавче провадження з примусового виконання конфіскації цієї частки квартири, а боржник за даним виконавчим провадженням - ОСОБА_2 - помер, з огляду на те, що наявність арешту на частину її власності перешкоджає позивачу в реалізації її права користуватись та розпоряджатись своєю власністю в повній мірі, а також у реалізації права на отримання свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом про зняття арешту з 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Положенням ст. 4 ЦІК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень ч. 1 ст.15, п. 1 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності.
Так, відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п?ята статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Так, як було вищезазначено судом, ОСОБА_1 , є єдиною донькою та спадкоємицею ОСОБА_2 , після смерті якого залишилась 1/3 частка у спільній з нею квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Однак, ОСОБА_2 у 2021 році помер, правові підстави існування вказаного обтяження Слідчим управлінням ГУНІ в Одеській області не підтверджені, виконавчий лист було повернуто стягувачу, а саме виконавче провадження - знищено.
Оскільки, ОСОБА_1 залишилась єдиною власницею вищезазначеної квартири, наявність обтяження на 1/3 частки квартири порушує її право на успадкування даної частки за своїм батьком та право вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном в повному обсязі та на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз?яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов?язані із позбавленням права володіння.
У пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», зазначено, що позови про зняття арешту з майна можуть бути пред?явлені, зокрема, коли накладено арешт на майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна.
Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер.
Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Отже, суд зазначає, що оскільки на даний час відсутні підстави для подальшого обтяження 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема у зв?язку із тим, що відсутні відомості щодо кримінальних проваджень відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконавчий лист щодо конфіскації майна було повернуто, а також із смертю ОСОБА_2 , арешт на вищезазначене нерухоме майно є безпідставним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479ц19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).
З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 N? 6-26ц13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15.05.2019.
Окрім того у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року у справі №727/2878/19 зазначені наступні висновки щодо застосування права: спори про звільнення майна з-під арешту, викладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, заявленого за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.
Таким чином, суд зазначає, що, враховуючи суб?єктний склад, даний спір підсудний цивільному суду, оскільки арешт був накладений на квартири за правилами КПК України 1960 року та його не було знято після закриття кримінальної справи.
Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.
В пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Суд зазначає, що оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, захистити своє порушене право власності не може, є необхідність задоволення позову про звільнення майна з-під арешту.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 258, 259, 263, 264, 265, 280, 352 ЦПК України, СУД
Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області. (адреса розташування: м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 15-А), третя особа: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (адреса розташування: м. Київ, вул.. Артема, 73), Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (адреса розташування: м. Одеса, вул.. Черняховського, 6) про звільнення майна з під-арешту задовольнити.
Визначити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, рішення є підставою для скасування реєстрації вказаного обтяження.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку у тридцятиденний строк. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: