КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Предко В.О. ,

представників відповідача Кривої В.В., Шутовича В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного інституту стратегічних досліджень на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року справі за позовом ОСОБА_1 до Національного інституту стратегічних досліджень про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного інституту стратегічних досліджень про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Національним інститутом стратегічних досліджень з 23.08.2019 та займав посаду заступника директора.

24.05.2022 позивачу надали на ознайомлення наказ № 66-к від 23.05.2022 про вивільнення працівників у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, внесенням з 23.07.2022 змін до штатного розпису та попередженням про скорочення посади, яку займає ОСОБА_1

22.07.2022 відповідачем видано наказ № 95-к про звільнення позивача з займаної посади згідно з п. 1 ч. 40 КЗпП України.

Разом з тим, ОСОБА_1 вказував, що була скорочена лише одна посада, яку обіймав позивач, а тому мало місце удаване скорочення.

Крім того, відповідач не виконав обов`язок щодо працевлаштування позивача, адже з моменту попередження до звільнення ОСОБА_1 не було запропоновано жодної вакантної посади.

Також, не було враховано переважне право позивача залишення на роботі, адже у штаті відповідача було три заступника директора і відповідач був зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації трьох співробітників.

За таких обставин позивач просив суд скасувати наказ № 95-к від 22.07.2022 про звільнення ОСОБА_1 , внести відповідні зміни та поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Національного інституту стратегічних досліджень, стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.10.2023 позов задоволено. Визнано незаконним та скасувати наказ № 95-к від 22.07.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Національного інституту стратегічних досліджень. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора Національного інституту стратегічних досліджень з 25.07.2022. Стягнуто з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 571980 грн. 80 коп. Стягнуто з Національного інституту стратегічних досліджень в дохід держави судовий збір у розмірі 5719 грн. 80 коп. (т. 2, а.с. 88-93).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2023 стягнуто з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 57 000 грн. 00 коп. (а.с. 138-140).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2023 виправлено описки в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного інституту стратегічних досліджень про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме її резолютивну частину викладено наступним чином: «Виправити описку у резолютивній частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.10.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного інституту стратегічних досліджень про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де замість: Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 571 980 грн. 80 коп.; Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень в дохід держави судовий збір у розмірі 5719 грн. 80 коп., зазначити:

Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 422 898 грн. 66 коп.

Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень в дохід держави судовий збір у розмірі 4228 грн. 98 коп.».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2025 виправлено описку в мотивувальних частинах рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.10.2023, ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2023, де зазначено, що період вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 444 днів, замість 318 днів.

Виправлено описку в резолютивній частині ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 11.12.2023, де замість: Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 422 898 грн. 66 коп. Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень в дохід держави судовий збір у розмірі 4228 грн. 98 коп.» зазначено: "Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 590462 грн. 28 коп. Стягнути з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 5904 грн. 62 коп.".

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог та стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції наданої відповідачем Довідки переліку вакантних посад Інституту, в якій чітко прописані вимоги до кожної вакантної посади.

Зазначає, що оскільки ОСОБА_1 не має ані стажу, ані досвіду наукової роботи, а також не відповідає вимогам до наукових працівників, які встановлені у Законі України "Про наукову і науково-технічну діяльність" та постанові Кабінету Міністрів України від 23.04.2018 за № 404 "Про затвердження Примірного положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державної наукової установи", запропоновувати йому наукову посаду не було можливим.

При цьому, наказом Інституту від 27.12.2019 № 85 "Про введення в дію організаційної структури Національного інституту стратегічних досліджень" віднесено до наукових підрозділів посади працівників Інституту, що виконують посадові обов`язкові в сфері наукових досліджень і обираються поза конкурсом. Вони передбачають наявність наукових праць у сферах, що належать до основних напрямів роботи наукового підрозділу відповідно професійного спрямування та стажу роботи за фахом не менше 5 років. Всі вищеперераховані нормативно-правові вимоги щодо освіти, кваліфікації, досвіду наукової роботи не відповідають освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи ОСОБА_1 і однозначно вказують на неможливість запропонування йому вакантних посад працівників Інституту, що виконують посадові обов`язки в сфері наукових досліджень.

Також, вважає, що суд першої інстанції зобов'язаний був здійснювати обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту винесення ухвали про відкриття позовного провадження від 14.02.2023.

Як на підставу для скасування додаткового рішення, апелянт зазначає, що суд першої інстанції розглянув заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи, що унеможливило іншій стороні надати відповідні заперечення проти таких вимог та доводити неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зазначає, що при поданні попереднього розрахунку судових витрат позивач не надав договору про надання правової допомоги, оскільки розмір сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, грунтується на положеннях договору про надання правничої допомоги (т. 2, 166-182).

У судовому засіданні представники відповідача підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Позивач та його представник щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Національним інститутом стратегічних досліджень з 23.08.2019 та обіймав посаду заступника директора Національного інституту стратегічних досліджень.

23.05.2022 відповідачем видано наказ № 66-к «Про вивільнення працівника» яким, у зв`язку із внесенням з 23.07.2022 змін до штатного розпису Національного інституту стратегічних досліджень, надано доручення відділу кадрів попередити ОСОБА_1 , заступника директора, особисто під підпис про наступне вивільнення з посади не раніше чим через 2 місяці з дати ознайомлення з наказом, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, з дотриманням відповідних гарантій, правил і порядку встановлених законодавством України стосовно вивільнення працівників.

24.05.2022 позивача ознайомлено з наказом № 66-к та з попередженням про майбутнє звільнення з посади.

22.07.2022 Національним інститутом стратегічних досліджень винесено наказ № 95-к «Про звільнення ОСОБА_1 » з 25.07.2022, підстава: попередження про скорочення посади від 23.05.2022, ст. 44 КЗпП України.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як передбачено вимогами статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 року у справі № 800/538/17, при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач посилався на законність проведеної процедури звільнення позивача з займаної посади, адже через відсутність у ОСОБА_1 стажу та досвіду наукової роботи, а також його невідповідність вимогам до наукових працівників, які встановлені у Законі України "Про наукову і науково-технічну діяльність" та постанові Кабінету Міністрів України від 23.04.2018 за № 404 "Про затвердження Примірного положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державної наукової установи", запропоновувати йому наукову посаду не було можливим.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, вказані доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, адже за наданими представниками відповідача відомостями станом на день звільнення позивача у відділі адміністративно-господарського забезпечення Національного інституту стратегічних досліджень були вакантні посади прибиральника території, робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків (3 посади), які не були запропоновані позивачу.

До того ж, вимоги до наукового ступеню, освіти професійного спрямування або ж досвіду роботи за фахом для зайняття даних посад у відповідності до наданих відповідачем документів відсутні.

У свою чергу, як вже зазначалося вище, власник є таким, що виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, твердження апелянта про те, що він мав запропонувати лише ті посади. які відповідають саме освіті позивача, є безпідставними та такими, що зводяться до власного помилкового тлумачення законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У свою чергу, відповідно до статті 9 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 року, тягар доказування законності підстав звільнення працівника покладається на роботодавця.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй постанові від 23 січня 2018 року по справі №273/212/16-ц вказав на те, що саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Водночас, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а саме: не запропоновано всіх наявних вакантних посад в інституті, не встановлено факту неможливості перевести позивача за його згодою на іншу роботу на цьому ж підприємстві і факту відмови позивача від переведення на іншу роботу, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Між тим, правильно визначившись із характером спірних правовідносин, суд першої інстанції допустився помилки в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, відповідно до п. 8 постанови № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Разом з тим, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції здійснив розрахунок середньоденної заробітної плати шляхом ділення на загальну кількість календарних днів в місяці, а нарахування виплат обчислювалося шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість календарних днів за час вимушеного прогулу, замість робочих днів.

Таким чином, оскільки час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (26.07.2022) по день ухвалення судом першої інстанції судового рішення (11.10.2023) складає 316 днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу становитиме 582 606 грн. 04 коп., що підтверджується наданим позивачем розрахунком середнього заробітку, який здійснено у відповідності до вимог постанови № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 та перевірений судом апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини цієї справи та правильно вирішено спір по суті, однак допущено вищенаведену помилку, що обумовлює наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача шляхом зміни рішення суду першої інстанції у частині розміру визначеного судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо вимог апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у загальному розмірі 57 000 грн. 00 коп.

При цьому, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у заявленому розмірі позивачем було надано до суду наступні документи: договір про надання професійної правничої допомоги від 15.08.2022, укладений між позивачем та адвокатом Предко В.О.; додаткову угоду до договору б/н від 15.08.2022, за умовами якої сторони дійшли згоди, що орієнтовний розрахунок гонорару складає 30000 грн. 00 коп. та розраховується наступним чином: правовий аналіз справи - 5000 грн. 00 коп., збір доказів та розробка концепції справи - 5 000 грн. 00 коп., складання та подання позовної заяви - 10000 грн. 00 коп.. представництво інтересів клієнта у судових засіданнях - 10000 грн. 00 коп. (з розрахунку 5000 грн. 00 коп. за 1 судове засідання); акти приймання-передачі наданих послуг від 08.02.2023 та від 13.10.2023 на загальну суму 57 000 грн. 00 коп.; звіти про надану професійну правничу допомогу та розмір гонорару за надану професійну правничу допомогу від 08.02.2023 та 13.10.2023.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено ч. 1 ст. 382 ЦПК України, у випадку скасування або зміни судового рішення суд апеляційної інстанції здійснюється розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язаніз правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19 (постанова від 03.10.2019 року), в яких, серед іншого наголошено, що:

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт;

- суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Дослідивши надані стороною позивача докази на понесення ним судових витрат на правничу допомогу, перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем доведено понесення ним витрат на правову допомогу.

Посилання апелянта на те, що позивачем не було зазначено попереднього орієнтованого розрахунку судових витрат саме на суму 57000 грн. 00 коп., а отже він не має права на їх відшкодування, колегія суддів відхиляє, оскільки поданий попередній розрахунок не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми витрат.

Разом з тим, ухвалюючи додаткове рішення, судом першої інстанції суд першої інстанції не надав належної оцінки запереченням відповідача щодо стягнення з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру понесених ним витрат під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач ставив під сумнів адекватність розміру таких витрат, зважаючи на співмірність зі складністю справи, ціною позову тощо.

У свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, про захист прав людини заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій за його межами.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі №301/1894/17.

Таким чином, аналізуючи докази на підтвердження заявленого розміру судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги, а також враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, а також їх пропорційності до предмета спору, складність справи, виконані роботи, з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, приходить до висновку про необхідність зменшення їх розміру до 30000 грн. 00 коп.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення підлягає зміні шляхом зменшення розміру витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 57000 грн. 00 коп. до 30000 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного інституту стратегічних досліджень- задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 з 590462 (п`ятсот дев`яносто тисяч чотириста шістдесят дві) грн. 28 коп. до 582606 (п`ятсот вісімдесят дві тисячі шістсот шість) грн. 04 коп.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2023 року - змінити, зменшивши розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з Національного інституту стратегічних досліджень на користь ОСОБА_1 , з 57000 (п`ятдесят сім тисяч) грн. 00 коп. до 30 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Національний інститут стратегічних досліджень, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Пирогова, 7-А.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова