Дата документу 10.04.2025 Справа № 337/4246/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4246/24 Головуючий у 1-й інстанції: Завгородній Є.В.
Провадження № 22-ц/807/125/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Комарової Анастасії Олександрівни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

01 серпня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що відповідач ОСОБА_1 є її батьком. ІНФОРМАЦІЯ_1 їй виповнилося 18 років, вона навчається у Львівському національному університеті імені Івана Франка на факультеті іноземних мов, форма навчання - денна, бакалаврат - 2023-2027р.р., магістратура - 2027-2029р.р. Оскільки вона іногородня, то вимушена сплачувати за гуртожиток. Також має додаткові витрати на навчальну літературу, проїзд, харчування, одяг та інше. Наразі перебуває на повному утриманні матері - ОСОБА_3 , проте остання не має змоги повністю забезпечувати ОСОБА_2 , оскільки від другого шлюбу має ще неповнолітнього сина.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення нею 23 років за умови продовження навчання; допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, у зв`язку з продовженням навчання, починаючи з 01.08.2024, але не довше, ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Комарової А.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідач не має фінансової можливості надавати допомогу позивачці, оскільки має ще одну неповнолітню дитину від іншого шлюбу з ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Дружина і дитина ( ОСОБА_6 ) мають ряд захворювань, сам відповідач не працює. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що у ОСОБА_2 відсутня потреба у фінансовій допомозі саме у зв`язку з навчанням, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачкою не надано.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення - 10 квітня 2025 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням навчання, водночас, виходячи із засад розумності, беручи до уваги матеріальне становище відповідача, вважав обґрунтованим стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів на утримання повнолітньої доньки з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 19.07.2024 № 93456/14/29.27-30 ОСОБА_1 сплачував аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання позивачки щомісячно у розмірі 1/4 частини доходів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.11.2007 року, і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 22.08.2024 (ВП № НОМЕР_2), рішення про стягнення аліментів виконано, станом на 31.07.2024 розмір переплати становить 7 274,00 гривні.

Згідно з довідкою від 03.06.2024 № 1892, виданою Львівським національним університетом імені Івана Франка, позивачка є студенткою І курсу, освітнього ступеня бакалавр, денної форми здобуття освіти, факультету іноземних мов за спеціальністю 035 філологія. Дата завершення навчання: 30.06.2027.

На підтвердження здійснених витрат позивачка надала суду копії посадочних документів (Запоріжжя 1 - Львів, Львів - Запоріжжя 1), квитанції на придбання книжок, чеків на оплату гуртожитку, купівлю валізи, квитанцію на оплату контактних лінз, консультаційний висновок спеціаліста КНП «Міська дитяча лікарня № 5» ЗМР, відповідно до якого позивачка має міопію слабкого ступеню обох очей, потребує постійної корекції зору окулярами або м`якими контактними лінзами.

Отже, ОСОБА_2 , яка є донькою ОСОБА_1 , на день звернення до суду не досягла 23 років, продовжує навчання. Навчання на денній формі позбавляє позивачки можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка потребує матеріальної допомоги.

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Остання відповідно до консультативного висновку ендокринолога від 11.09.2024р. має діагноз цукровий діабет, тип 2, середньої важкості, ожиріння 1 ступеню, аліментарно-конституційного генезу, гіноідне, з розгорнутою симптоматикою метаболічного синдрому.

Відповідач є батьком неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до консультаційних висновків спеціалістів КНП «Міська дитяча лікарня № 5» ЗМР, виписки з обстеження ТОВ «ВІЗУС», витягу з амбулаторної карти ФОП « ОСОБА_7 » ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має сколіоз, плоскостопість обох стоп, складний гіперметропічний астигматизм обох очей, амбліопію слабкого ступеня лівого ока, спазм акомодації обох очей, хронічний періодонтит. Рекомендовано постійне носіння спеціальних окулярів, видалення зубів та вставлення функціонального двощелепного апарату, тощо.

Відповідач з початку 2021 року офіційно не працевлаштований, не має у власності рухомого майна, має на праві приватної спільної часткової власності 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, як вбачається з копії довідки від 16.09.2024 № 2937, виданої Львівським національним університетом імені Івана Франка, позивачка є студенткою 2 курсу, освітнього ступеня бакалавр, денної форми здобуття освіти, факультету іноземних мов за спеціальністю 035 філологія. Навчання за рахунок коштів державного бюджету згідно наказу № 2601 від 09.08.2023 року. Термін навчання з 01.09.2023 року по 30.06.2027 року.

Колегія суддів вважає за можливе прийняти на стадії апеляційного провадження вказаний доказ у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦПК України, на виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Указане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, встановивши, що позивачка, яка є повнолітньою, продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, будучи працездатним, має можливість надавати таку допомогу, дослідивши та оцінивши надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої доньки.

Доказів скрутного матеріального становища відповідача, що унеможливлює утримання ним своєї повнолітньої доньки, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, не надано ані суду першої, ані апеляційної інстанції.

Колегія суддів наголошує на тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання, що є одним із доводів апеляційної скарги відповідача.

Такий обов`язок виникає за обов`язкової сукупності юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Указане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 592/2798/16-ц (провадження № 61-19463св18), від 05 червня 2019 року у справі № 754/866/18 (провадження № 61-7125св18).

У частині 4 статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зроблені судом першої інстанції висновки по суті вирішення спору узгоджуються з вищевказаними правовими позиціями Верховного Суду. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою.

Отже, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі як на підставу для скасування рішення, що форма навчання є бюджетною, у зв`язку з чим, грошові кошти на навчання доньки не сплачуються, оскільки форма навчання не має правового значення при вирішенні цього спору.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру стягнутих аліментів на утримання повнолітньої доньки шляхом зменшення суми стягнення з 1/6 до 1/8 частини з усіх видів доходущомісячно, що буде домірною сумою як майновому стану відповідача з урахуванням наявності на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стану здоров`я останнього, здійснення ним необхідних витрат на утримання членів своєї родини, так і потреб повнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,в утриманні. Вказаний розмір аліментів, на думку колегії суддів апеляційного суду, забезпечить справедливий баланс між потребами ОСОБА_2 , яка продовжує навчання в отриманні матеріальної допомоги, і матеріальним забезпеченням неповнолітнього сина відповідача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням його стану здоров`я, та можливостями відповідача в наданні такої допомоги. При цьому колегія суддів також враховує обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги повнолітній дитині, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на недоведеність ОСОБА_2 необхідності витрат саме на навчання та на факт здобуття нею освіти за кошти державного бюджету, оскільки обов`язок батьків утримувати повнолітніх доньку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, встановлено незалежно від форми навчання - контрактної чи бюджетної. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що для навчання ОСОБА_2 необхідно нести витрати на забезпечення навчального процесу, придбання канцелярських товарів, харчування тощо і такі витрати є неминучими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач утримує матеріально також і свою дружину ОСОБА_4 , не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, належних та допустимих доказів, які підтверджують непрацездатність дружини, та доказів, що вона потребує матеріальної допомоги, і він цю допомогу їй надає не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій.

Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення клопотання заявника, яке міститься в апеляційній скарзі, щодо витребування у Львівському національному університеті імені Івана Франка інформації стосовно того чи отримує ОСОБА_2 стипендію та, якщо отримує, інформацію про розмір стипендії та періодичність виплат, оскільки навіть в разі отримання нею стипендії, враховуючи встановлений нормативно - правовими актами розмір стипендії, цей факт не спростовує того, що у зв`язку з навчанням позивачка потребує матеріальної допомоги.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Згідно із частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 3 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір").

Із наведеного слідує, що платники аліментів не звільнені від сплати судового збору у вказаних категоріях справ.

Судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави за мінімально встановленою ставкою судового збору у відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». І хоча за наслідками апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду в частині визначення розміру стягнутих аліментів на утримання повнолітньої доньки шляхом зменшення суми стягнення з 1/6 до 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, підстави для зміни розподілу судових витрат (зменшення суми судового збору за подання апеляційної скарги) відсутні.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Комарової Анастасії Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року у цій справі змінити в частині визначення розміру стягнутих аліментів, зменшити розмір стягнутих аліментів з 1/6 до 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

В іншій частині рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10квітня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко