Номер провадження: 22-ц/813/2356/25
Справа № 523/6016/24
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Дяченко В.Г. 08 серпня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні кв. АДРЕСА_1 , 2/3 частини якої належать ОСОБА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 зі вказаного житлового приміщення з подальшою забороною користуватись квартирою.

Позов мотивований тим, що позивач є власником 2/3 частини кв. АДРЕСА_2 . Співвласником вказаної квартири є третя особа по даній справі - донька позивача ОСОБА_3 . Відповідач по справі є колишнім чоловіком позивача, з яким шлюб розірвано 20 вересня 2000 року.

ОСОБА_1 зазначала, що відповідач не має ані права власності на вказану квартиру, ані права проживання, реєстрації у вказаній квартирі, і у нього відсутнє будь-яке право користування вказаним житловим приміщенням без дозволу співвласників, при цьому відповідач з 2018 року став проживати у вказаному житловому приміщенні та чинити перешкоди у його користуванні позивачу, як власнику квартири, на підставі чого ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

ОСОБА_3 - третя особа, донька сторін у справі, співвласник кв. АДРЕСА_2 , позов ОСОБА_1 не підтримала, вважала його поспішним, і посилалась на те, що ОСОБА_2 ніяких перешкод позивачу не чинить у користуванні житловим приміщенням.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач вселився у квартиру за допомогою доньки, яка є співвласницею квартири у 2018 році на заперечення позивачки з цього приводу ОСОБА_3 не відреагувала.

Відповідач, вселившись у квартиру, користуючись своєю фізичною перевагою, чинить позивачці перешкоди у користуванні належним їй майном. З цього приводу ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів, і лише на її заяву від 19 червня 2023 року було отримано відповідь про проведення профілактичної бесіди зі ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що він з 2000 року розлучений з ОСОБА_1 , та з того часу від апелянта не було жодної заяви до судових органів з питанням про матеріальні або житлові претензії до гр. ОСОБА_1 .

В кв. АДРЕСА_1 , де мешкає ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за свої кошти, своїми руками зробив капітальний ремонт, придбав всю необхідну побутову техніку та меблі. Зробив це тому, що там на той час проживала спільна із ОСОБА_1 донька - ОСОБА_3 , яка є співвласницею кв. АДРЕСА_1 разом з гр. ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 також здійснював оплату всіх комунальних послуг по вищевказаній квартирі, що підтверджує і сама ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що за станом здоров`я та відсутністю постійного прибутку (відсутність заробітної плати та мала сума пенсії) остання неспроможна здійснювати оплату комунальний послуг самостійно, особливо в опалювальний період.

За твердженням апелянта неодноразово, протягом багатьох років, ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 дати їй гроші у борг в зв`язку з її скрутним фінансовим становищем, та останній допомагав позивачці матеріально.

Від доньки відповідача ОСОБА_3 (третя особа по справі) жодних претензій до ОСОБА_2 щодо користуванням кв. АДРЕСА_1 немає.

Жодного доказу щодо перешкоджання ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням, чи проживання там ОСОБА_1 до суду не надала. Всі її дії викликані тим, що ОСОБА_1 є вкрай конфліктною людиною.

Також гр. ОСОБА_1 вводить суд в оману, звертаючись з позовом про виселення ОСОБА_2 з квартири, в якій останній і так не мешкає. Так, ОСОБА_1 навмисно вказала у своїх позовних документах адресу проживання відповідача як кв. АДРЕСА_1 , завідомо знаючи, що апелянт зареєстрований і мешкає у своїй кв. АДРЕСА_3 .

Сторони про розгляд справи на 11 березня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явилась ОСОБА_5 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 20 вересня 2000 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 ( а.с.11).

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 березня 2002 року управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в рівних частинах (а.с. 7).

Як вбачається з копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 листопада 2008 року, ОСОБА_1 видано дане свідоцтво на спадкове майно після спадкодавця ОСОБА_7 , яке складається з права власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № С3-87943-ф/л, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований: ОСОБА_1 з 09 грудня 1987 року, ОСОБА_3 з 22 травня 1998 року, ОСОБА_9 з 10 вересня 2021 року (а.с.12).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.30).

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що у відповідача відсутнє будь-яке право користування вказаним житловим приміщенням без дозволу співвласників, при цьому відповідач проживає у житловому приміщенні та чинить перешкоди у користуванні житлом позивачу, як співвласнику квартири.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначав, що будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивачу не чинить, сплачує комунальні послуги.

Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).

Згідно з ч. 4 ст. 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч. 2 ст. 64 ЖК України.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Згідно зі ст. 7 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені ст. 116 ЖК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц.

Згідно ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Особливістю вирішення даного спору є те, що при створенні сім`ї, власник і член сім`ї, зокрема особи, які жили у зареєстрованому шлюбі, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не є такими, що мають тимчасовий характер. Тому їхні права, зокрема і житлові, розглядалися як постійні.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом з урахуванням правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач, як чоловік ОСОБА_1 та відповідно член її сім`ї, за її згодою, у 1980 році вселився в кв. АДРЕСА_1 . Доказів того, що вселення відповідача в квартиру відбулося без згоди інших співвласників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , матеріали справи не містять. Відтак, відсутні підстави вважати, що відповідачем порушений порядок вселення в квартиру (ст. 358 ЦПК України), чи останній самоправно зайняв приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК).

На підтвердження вимог позовної заяви ОСОБА_1 посилалась на Акт про проживання від 15 березня 2024 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 проживає за вищевказаною адресою без реєстрації.

Проте, вказаний Акт не може бути прийнятим судом у якості належного доказу у справі.

Так, Акт від 15 березня 2024 року не містить змістовної інформації щодо того, коли саме ОСОБА_2 проживав у спірному житлі, наявності або відсутності речей відповідача у квартирі, тощо.

Комісія, яка складала Акт, формально підійшла до проведення обстеження кв. АДРЕСА_1 , обмежившись внесенням до Акту тільки прізвища, ім`я та по батькові відповідача.

Отже, будь-якого змістового значення даний Акт не містить.

ОСОБА_1 не заявляла клопотання про виклик та допит у якості свідків, членів комісії, що складали та підписували Акт.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_7 є зацікавленою особою, проте її підпис стоїть у акті.

Крім того, ОСОБА_2 у відзиві посилався на те, що ОСОБА_10 , підпис якої стоїть на Акті в якості свідка, проживає за кордоном.

Усі вказані обставини щодо підписання та обстеження квартири підлягали доведенню ОСОБА_1 при розгляді даної справи, однак, оскільки позивач відповідних клопотань не заявляла, то Акт про проживання від 15 березня 2024 року не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до уваги.

Колегія суддів, з огляду на підстави позову про виселення відповідача, оцінивши пропорційність втручання у право на житло, доходить висновку, що припинення права користування відповідача спірним житлом не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що порушення відповідачем правил співжиття позивачка в судах першої та апеляційної інстанцій не довела, належні та допустимі докази цьому матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення необхідно відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідач, вселившись у квартиру, користуючись своєю фізичною перевагою, чинить позивачці перешкоди у користуванні належним їй майном. З цього приводу ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів, і лише на її заяву від 19 червня 2023 року було отримано відповідь про проведення профілактичної бесіди зі ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що одна відповідь правоохоронних органів не є підтвердженням систематичного порушення відповідачем правил співжиття у спірній квартирі, вчинення ним щодо позивачки домашнього насильства, або інших неправомірних дій, які можуть бути підставою для виселення.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 притягався до адміністративної чи/або кримінальної відповідальності за вчинення ним протиправних дій стосовно ОСОБА_1 .

Колегія суддів приймає до уваги, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). На обґрунтування підстав позову позивачка посилалась на те, що відповідач, вселившись у квартиру, користуючись своєю фізичною перевагою, чинить позивачці перешкоди у користуванні належним їй майном, проте не надала належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, показань свідків, письмових доказів тощо.

Також колегія суддів враховує, що інший співвласник квартири - ОСОБА_3 не заперечує проти проживання відповідача у спірному житлі, що підтверджується і самою ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, в якій позивачкою зазначено, що відповідач вселився у квартиру за допомогою доньки, яка є співвласницею квартири, у 2018 році, та на заперечення позивачки з цього приводу ОСОБА_3 не відреагувала.

ОСОБА_2 заперечує факт постійного проживання в кв. АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що він зареєстрований в кв. АДРЕСА_5 , має інше житло на праві власності, за адресою: АДРЕСА_7 , на підтвердження чого надав витяг з Державного реєстру речових прав.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 квітня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе