РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/17708/24

Провадження № 22-ц/4815/345/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Маринич В.В.,

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Якобчук Павло Олександрович, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення курсової різниці та 3% річних,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Якобчука П.О., звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та зменшивши позовні вимоги просить стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 603 733 грн. 45 коп. та судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 вересня 2007 року між нею та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг від позивача 26 600 доларів США, що еквівалентно 134 330 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення цього договору та зобов`язався повернути кошти готівкою в строк до 25 вересня 2017 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року по справі № 569/14836/17 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 25 вересня 2007 року в сумі 699 746 (шістсот дев`яносто дев`ять тисяч сімсот сорок шість) гривень 78 копійок.

У вказаному рішенні зазначено, що «станом на 28 березня 2018 року Нацбанк встановив такий курс валют 26,306270 грн. за $100. Таким чином, враховуючи, що позивач просить стягнути заборгованість за договором позики з відповідача саме у українській валюті, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в розмірі 699 746 грн. 78 коп., що є еквівалентом 26 600 доларів США (26 600 х 26,306270), а не 701 801 грн. 00 коп., як просить позивач, що по її розрахункам еквівалентно 26 600 доларів США на день подачі позову».

Станом на момент написання позовної заяви сума за виконавчим листом з ОСОБА_3 не стягнута і виконавче провадження є відкритим.

Однак, зменшивши позовні вимоги, позивач зазначає, що враховуючи, що ОСОБА_3 сплачено на її рахунок заборгованість у розмірі 53 041 грн. 25 коп., а отже сума курсової різниці та 3% річних потрібно розраховувати із заборгованості не у розмірі 699 746 грн., що еквівалентно 26 600 дол. США (26 600Х26,306270) на момент винесення рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.03.2018 року по справі № 569/14836/17, а з суми 646 704,75 1, 25) грн.

Отже, за курсом (станом на 28.03.2018) 26,306270 грн за 1 долар США, заборгованість ОСОБА_3 становить не 26 600 дол США, а 24583, 67 дол. США (646 704,75/26, 306270). На момент написання заяви про уточнення позовних вимог (24.10.2024 року) офіційний курс НБУ становить 41,2739 грн за 1 дол. США. Тому 24 583, 67 дол. США на момент написання цієї заяви становить 1 014 663,94 грн. А тому вважає, що курсова різниця становить 367 959,19 грн.

Оскільки грошові кошти до цього часу не повернуті, позивач вважає, що відповідач також повинен сплатити їй 3 % річних у період з 25.09.2017 року по 06.11.2024 року, що становить 5 687,31 дол. США та еквівалентно 235 774 грн. 26 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Якобчук Павло Олександрович, подала апеляційну скаргу де посилається на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи.

Апелянт вказує, що відповідач не виконав у повному розмірі своє зобов`язання і сума у розмірі 629388,80 грн. залишається не сплаченою. У зв`язку з значним зростанням курсу долара США, в якому і була надана позику боржнику, стягувач постійно зазнає збитків.

Зазначає, що втрата купівельної спроможності грошей є реальними збитками. Захист майнових інтересів позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці, право на отримання якої прямо передбачено частиною 2 ст. 533 ЦК України та умовами договору.

Також вказує, що відмова суду у стягненні курсової різниці та нарахованих 3% річних ставить кредитора у завідомо не вигідне становище, і не залишає ніякого варіанту для компенсації втрат. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, а тому і в резолютивній частині рішення суду, яким стягнута заборгованість, сума визначена судом в національній валюті.

Крім того, на момент написання та подання позовної заяви про стягнення боргу за договором позики ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виходячи з положень ч. 2 ст. 533 ЦК України, яка передбачала, що незалежно від того, у якому грошовому еквіваленті іноземної валюти визначено зобов`язання, його сплата здійснюється у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу, таким чином стягненню з ОСОБА_3 за договором позики від 25.09.2007 року в користь ОСОБА_2 підлягало 698516 грн.

Таким чином у рішенні суду (справа №569/14836/17) про стягнення заборгованості виражено гривневий еквівалент до іноземної валюти, що підлягає сплаті у гривнях, визначений за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення.

Представник ОСОБА_3 адвокат Крутень Іван Володимирович у відзиві на апеляційну скаргу заперечує наведені апелянтом доводи, погоджується з висновками місцевого суду, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому просить залишити її без задоволення.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 25 вересня 2007 року між ОСОБА_4 (позикодавцем) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг від позивача 26 600 доларів США та зобов`язався повернути кошти готівкою в строк до 25 вересня 2017 року.

В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором позики від 25 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1982 та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Шпинтою А.Є. в сумі 701 801 грн. 00 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року по справі № 569/14836/17 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 25 вересня 2007 року в сумі 699 746 (шістсот дев`яносто дев`ять тисяч сімсот сорок шість) гривень 78 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6 997 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 46 копійок.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 червня 2018 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року змінено, виключивши з його мотивувальної частини у абзаці 8, що знаходиться на третій сторонці рішення слова «з наступних підстав» та, виключивши з його мотивувальної частини абзац 9, що знаходиться на третій сторонці рішення такого змісту: «Наявні докази, які були подані відповідачем, а саме копія його паспорта, де стоїть відмітка реєстрації місця проживання за однієї адресою з позивачем з 20 жовтня 2012 року, 11 копій фотокарток без позначення часу та дати їх знімань, виписки по особових рахунках відповідача в ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 1 січня 2013 року по 1 липня 2016 року, показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про спільне проживання сторін без зазначення періодів такого проживання жодним чином не підтверджують факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу під час укладення договору позики 25 вересня 2007 року. Окрім цього, сам факт укладення 27 липня 2016 року сторонами та їхнім спільним сином договору купівлі-продажу нерухомого майна, без надання інших доказів, не свідчить, що кошти, які були отримані відповідачем 25 вересня 2007 року в позику у позивача, понад 8 років назад, були використано в інтересах сім`ї, зокрема на придбання у власність їхнього спільного сина нерухомого майна, що позивач заперечує.»

В решті рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року залишено без змін.

Судові витрати понесені ОСОБА_3 при подачі апеляційної скарги віднесено за його рахунок.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року по справі № 569/14836/1711.08.2020 року набрало законної сили 21 червня 2018 року.

Виконавчий лист по справі № 569/14836/17 Рівненським міським судом Рівненської області видано 11.07.2018 року.

16.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 569/14836/17 виданого 11.07.2018 року.

З відповіді № 10415 від 09.10.2024 року, на адвокатський запит Крутня І., приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Ярмошевич Н.О. повідомлено, що залишок боргу по виконавчому листу № 569/14836/17, виданому 11.07.2018 Рівненським міським судом Рівненської області (АСВП № 63049060), станом на 09.10.2024. складає 646 705,53 грн. Залишок нестягнутої основної винагороди приватного виконавця, станом на 09.10.2024. складає 64 670,59 грн. Одночасно повідомляє, що в рамках виконавчого провадження № 63049060 було винесено постанову про арешт майна боржника від 17.09.2020, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, а також 04.12.2020 було здійснено опис частки офісного приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 та житлового будинку (А-1), що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Таким чином, станом на 09.10.2024 року відповідачем неповернута сума становить 646 705,53 грн.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що зумовили позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Курсова різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Зазначена правова позиція висловлена Великою палатою ВС у постанові від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18), Верховним Судом у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 127/27222/16-ц.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом - статті 610, 611 ЦК України

Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином - стаття 599 ЦК України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як правильно зазначив суд першої інстанції ОСОБА_2 , як позикодавець за договором позики від 25 вересня 2007 року відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2018 році звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 25 вересня 2007 року, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 701 801,00 грн є повним розміром неповернутої позики.

Ухвалюючи рішення у справі № 569/14836/17, яке набрало законної сили, суд врахував курс валют, який діяв на час ухвалення рішення, та визначив борг в гривні, що становить 699 746 грн. 78 коп.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яку таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року по справі № 750/8676/15-ц, Касаційним цивільним судом в складі Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 по справі № 320/1260/16-ц.

Крім вимог про стягнення курсової різниці позивач просила стягнути 3 % річних, що розрахована на суму визначену в доларах США.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) за змістом ст. 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У даній справі судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року по справі № 569/14836/17 стягнуто з відповідача на користь позивачки 699 746 (шістсот дев`яносто дев`ять тисяч сімсот сорок шість) гривень 78 копійок.

Отже, кредитор, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, що слідує зі змісту наведеного судового рішення, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних на борг конвертований у валюту кредитування за договором позики.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що попередній розрахунок суми судових витрат, які Відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом апеляційної скарги, а саме, витрати пов`язані із професійною правничою допомогою в розмірі 15000 гривень. Також просив стягнути витрати понесені відповідачем у зв`язку з розглядом справи.

01 квітня 2025 року надійшло клопотання про долучення доказів витрат на правничу допомогу: квитанцію від 01.04.2025 року, додаткову угоду №3 до договору про надання професійної правничої допомоги від 10 березня 2025 року.

Представник ОСОБА_2 адвокат Якобчук П.О. заперечив щодо стягнення заявлених витрат на правничу допомогу через неспівмірність їх розміру зі складністю справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц викладено, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

З долучених доказів витрат на правничу допомогу вбачається, що сторони визнали загальну вартість послуг адвокатського бюро у розмірі 15000 гривень. Вказана вартість сформована за консультацію клієнта Стецюк О.В. з адвокатом, вивчення та аналіз наданих документів Клієнтом з узгодженням правової позиції та заходів представництва Клієнта в суді (2,5 години); підготовка, написання відзиву на апеляційну скаргу та інших процесуальних документів (5 годин).

Згідно долученої квитанції Стецюк О.В. сплатив на рахунок одержувача АБ "Крутень і партнери" 15000 гривень за договором про надання правничої допомоги.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи відповідні докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, оскільки цей розмір не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат і є непропорційними до складності справи для адвоката і виконаних ним робіт.

Тому апеляційний суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з позивача, повинен становити 2000 гривень за складення процесуального документу до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Якобчук Павло Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2000 грн. на відшкодування судових витрат в виді правничої допомоги в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 03 квітня 2025 року.

Головуючий : Боймиструк С.В.

Судді : Гордійчук С.О.

Шимків С.С.