КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2025 року місто Київ.

Справа №362/487/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8158/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Поливач Л.Д.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2025 року (постановлено у складі судді Лебідь-Гавенко Г.М.)

у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Сенс Банк», приватний виконавець виконавчого округу Київської області Мойсей Іван Михайлович на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області у виконавчому провадженні № НОМЕР_1

ВСТАНОВИВ

17.01.2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_1. засобами поштового зв`язку звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, у якій просить:

- поновити строк подання скарги на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М.;

- визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 362/2138/16-ц від 30 жовтня 2023 року, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованості;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. поновити порушене право боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 362/2138/16-ц від 30 жовтня 2023 року, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованості;

- стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. на користь ОСОБА_2 судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Скарга обґрунтована тим, що 06 грудня 2023 року ОСОБА_2 добровільно сплатив АТ «Сенс Банк» 313 779,32 гривень відповідно до судового рішення і виконавчого листа та 26 грудня 2023 року направив приватному виконавцю повідомлення про оплату за виконавчим листом, однак, незважаючи на викладене, останнім дотепер не винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Після цього ОСОБА_2 був переконаний, що його обов`язок виконаний та виконавче провадження має бути закінчене. Лише в листопаді 2024 року з реєстру боржників виявив, що виконавче провадження закрито так і не було. За консультацією та допомогою ОСОБА_2 звернувся до адвоката Сандугея І.В. Після ознайомлення з даними про сплату боргу 11 листопада 2024 року представник Боржника - адвокат ОСОБА_1. направив виконавцю Заяву про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», яка була отримана 15 листопада 2024 р.

У зв`язку з бездіяльністю приватного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження було подано скаргу на бездіяльність приватного виконавця. Провадження по розгляду скарги було відкрито та призначено до розгляду (справа № 362/8469/24, провадження № 4-с/362/23/24). Приватний виконавець надав пояснення, що він 29 січня 2024 року направляв лист щодо відсутності підстав для закінчення провадження. Враховуючи вказане пояснення Ухвалою від 23.12.2024 р. скаргу було залишено без розгляду, у зв`язку з пропуском строку на звернення. Ухвала мотивована наступним: «29 січня 2024 року приватний виконавець листом, адресованим ОСОБА_2 , надав відповідь на заяву останнього від 26 грудня 2023 року, в якій, з-поміж іншого, посилаючись на відповідну судову практику, зазначив, що перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюті, що зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. З цих підстав виконавець повідомив про відсутність підстав для закриття виконавчого провадження. Цим же листом виконавець повідомив боржнику залишок заборгованості за виконавчим провадженням. Лист державного виконавця від 29 січня 2024 року направлено ОСОБА_2 рекомендованим поштовим відправленням № 860 від 30 січня 2024 року». Після усунення умов, що стали підставою для залишення скарги без розгляду, заявник має право звернутися до суду повторно.

Скаржник також посилався на те, що строк на оскарження бездіяльності приватно виконавця встановлюється з дня закінчення воєнного стану, а порушення виконавця є триваючим.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2025 року відмовлено у поновленні строку на подання скарги. Скаргу залишено без задоволення та повернуто заявнику

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник скаржника - ОСОБА_1. 12 лютого 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, яким просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Звертає увагу, що з листом приватного виконавця від 29.01.2024 року боржник не ознайомлювався, а даними справи не підтверджено дата отримання відповідного рекомендованого повідомлення.

Звертає увагу, що 04.12.2024 року приватний виконавець надав відповідь на заяву від 11.11.2024 року, однак не повідомляв, що надав попередні відповіді по цій ситуації.

Вказує, що до припинення або скасування воєнного стану строки, в тому числі строк на оскарження дій державного виконавця, прериваються.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

У судове засідання учасники справи не з`явились, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без їхньої участі (а.с. 51). Інші учасники про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що в скарзі представник заявника посилається на те, що 04 січня 2024 року до приватного виконавця надійшла заява боржника ОСОБА_2 від 26 грудня 2023 року, в якій останній, посилаючись на сплату заборгованості згідно із згаданою квитанцією від 06 грудня 2023 року в розмірі 313 779,32 гривень, просив закрити виконавче провадження № НОМЕР_1 і припинити заходи примусового характеру.

29 січня 2024 року приватний виконавець листом, адресованим ОСОБА_2 , надав відповідь на заяву останнього від 26 грудня 2023 року, в якій, з-поміж іншого, посилаючись на відповідну судову практику, зазначив, що перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюті, що зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. З цих підстав виконавець повідомив про відсутність підстав для закриття виконавчого провадження. Цим же листом виконавець повідомив боржнику залишок заборгованості за виконавчим провадженням. Лист державного виконавця від 29 січня 2024 року направлено ОСОБА_2 рекомендованим поштовим відправленням № 860 від 30 січня 2024 року.

В подальшому, заявою від 11 листопада 2024 року, яка надійшла приватному виконавцеві 15 листопада 2024 року, представник боржника - адвокат ОСОБА_1. повторно ініціював питання про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з підстав сплати відповідної заборгованості 06 грудня 2023 року в розмірі 313 779,32 гривень.

Листом від 04 грудня 2024 року виконавець у відповідь на лист представника боржника від 11 листопада 2024 року повторно повідомив про відсутність підстав для закриття виконавчого провадження. Цим же листом виконавець повторно повідомив боржнику залишок заборгованості за виконавчим провадженням.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 через представника адвоката Сандугея І.В. 12 грудня 2024 було подано скаргу на бездіяльність приватного виконавця до Васильківського міськрайонного суду Київської області, яка ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2024 року (Справа №362/8469/24) залишено без розгляду скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Вказаною ухвалою було зазначено, що представник скаржника не навів, а суд не встановив наявності поважних причин (об`єктивних, непереборних, істотних труднощів) пропуску скаржником строку на подання скарги на рішення, дії та бездіяльність приватного виконавця, а тому підстави для поновлення пропущеного строку для звернення зі скаргою до суду відсутні. За таких обставин, враховуючи, що скарга подана з істотним пропуском строку, визначеного статтею 449 ЦПК України, поважні причини для поновлення строку на звернення до суду зі скаргою відсутні, суд дійшов висновку про необхідність залишення скарги без розгляду.

А тому, скаржником повторно подано скаргу на бездіяльність приватного виконавця 30 грудня 2024 року, в якій просять поновити строк на таке оскарження.

Відмовляючи у поновленні строку на подання такої скарги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 пропущено досить тривалий строк звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, а наведені у заяві причини пропуску строку на подання скарги не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення даного строку, оскільки стосуються періоду з січня 2024 року. Саме з цього часу заявник повинен був знати про відмову виконавця прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб органів ДВС передбачено також частинами першою та п`ятою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Згідно із цими нормами рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Разом із тим, статтею 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення заявника та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19).

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановлено процесуальним законом.

Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Аналіз частини першої статті 449 ЦПК України та статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Порівняльний аналіз змісту термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні.

Доведення факту, що сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася своєчасно до суду за його захистом, недостатньо для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Для поновлення строку звернення до суду заявнику потрібно довести наявність об`єктивних обставин, які свідчать про те, що заявник не знав і не міг дізнатись про порушення своїх прав.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14, судам необхідно враховувати, що в тому разі, коли законом встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за загальними правилами. Скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено залишається без розгляду.

Таким чином строк звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лише ті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення скарги без розгляду.

Важливим теж є дотримання приписів частини першої статті 44 ЦПК України, у відповідності до яких учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку, сторона скаржника посилається на те, що письмову відповідь приватного виконавця на заяву ОСОБА_2 від 26.12.2023 року скаржник не отримував, був впевнений, що його обов`язок виконаний та виконавче провадження має бути закінчене. Лише в листопаді 2024 року з реєстру боржників виявив, що виконавче провадження не було закрито. У зв`язку з цим 11 листопада 2024 року представником боржника направлено виконавцю Заяву про закінчення провадження.

Разом з тим, як зазначалось вище, незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, а тому посилання боржника на його впевненість в закритті провадження не можуть бути поважною причиною для пропущення строку, особливо враховуючи, що з подання заяви пройшло більше дев`яти місяців перш ніж боржник зацікавився станом виконавчого провадження. Учасники виконавчого провадження, як і заявники, зобов`язані з розумним інтервалом цікавитись станом виконавчого провадження та розглядом поданих ними заяв. Це також випливає з термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися».

Колегія суддів наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами виконавчого провадження процесуальних дій. Натомість у справі, яка переглядається, стягувач не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Він не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати процесуальні права боржника з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання скарги не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку заявника (чи його представників) щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що, надаючи відповідь на другу заяву, приватний виконавець не повідомляв, що надавав попередні відповіді по цій ситуації, висновків суду першої інстанції не спростовують. Крім того таке твердження не відповідає дійсності, адже у другому абзаці відповіді зазначається «Повідомляю, що приватним виконавцем Мойсеєм І.М. вже розглядалась заява боржника ОСОБА_2 від 26.12.2023 року з аналогічних питань, за результатами якої автору звернення рекомендованим поштовим відправленням № 860 надіслано письмову відповідь від 29.01.2024 року № 478/НОМЕР_1/23 по суті порушеного питання».

Посилання скаржника на неможливість перевірити дійсність поштового відправлення за наданим приватним виконавцем номером трекінку спростовуються тим, що відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, інформація в автоматизованій системі Укрпошта зберігається протягом шести місяців.

Ураховуючи вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції щодо пропуску скаржником визначеного частиною першою статті 449 ЦПК України десятиденного строку на звернення до суду зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця, про відсутність поважних причин для його поновлення та про залишення скарги без розгляду.

Доводи про переривання строку до закінчення воєнного стану на підставі підпункту 4 пункту 10-2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» колегією суддів відхиляються, оскільки згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений в постанові від 13 березня 2019 року у справі №920/149/18, провадження №12-297гс18, норми статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» є нормами загального характеру, а норми процесуального закону, які містяться в розділі «Судовий контроль за виконанням судових рішень», є спеціальними нормами, тому при зверненні до суду сторони виконавчого провадження із скаргою на дії, рішення або бездіяльність державного (приватного) виконавця підлягає застосуванню норма процесуального закону, яка міститься, зокрема, у п.«а» ч.1 ст.449 ЦПК України, а на процесуальні строки не поширюються вказані вище норми Закону щодо переривання строків на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Скарга не містить обґрунтованих доводів про те, як само воєнний стан в Україні перешкодив ОСОБА_2 звернутись зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця у передбачений ст. 499 ЦПК України строк. А одне тільки посилання на запровадження воєнного стану в Україні не може слугувати підставою для поновлення строку на подачу скарги.

Інші аргументи апеляційної скарги носять загальний характер, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо відмови поновити пропущений процесуальний строк, який був пропущений без поважних причин, і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 379 ЦПК України. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Поливач