Номер провадження 2/373/418/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Опанасюка І.О.,

за участю:

секретаря судових засідань Бутович Я.О.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу № 359/12684/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, витребування майна та стягнення моральної шкоди,

встановив:

Представник позивача - адвокат Шморгун Р.М. звернувся до суду із позовом та просить визнати договір купівлі-продажу №3248/2023/4123115 від 02.10.2023 укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо продажу транспортного засобу (автомобіля) NISSAN PATROL, 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 - недійсним; витребувати у ОСОБА_3 транспортний засіб (автомобіль) NISSAN PATROL, 4200, 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 відповідно до договору купівлі-продажу №3248/2023/4123115 від 02.10.2023 на користь ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 50000 грн 00 коп.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 50000 грн 00 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з витратами на професійну правничу допомогу надану адвокатом.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ОСОБА_1 з 26.01.2005 по 05.06.2020 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 .

З 10.03.2003 по 26.01.2005 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час шлюбу ОСОБА_1 брала в борг у свого батька ОСОБА_4 грошові кошти 67 800 доларів США та 75 000 гривень. Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали та отримували дохід.

Позивач вказує, що перебуваючи в шлюбі, вони з ОСОБА_2 витрачали спільні кошти на придбання різного рухомого та нерухомого майна, серед якого і автомобіль Nissan Patrol, 4200, 1997 року випуску.

Автомобіль зареєстрували на позивача, однак користувався ним ОСОБА_2 .

В позові ОСОБА_1 зазначає, що у 2019 році постало питання повернення батьку позивача грошових коштів, які ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позичали у нього та відповідач відмовився.

У 2023 році позивач звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю і поділ майна подружжя та із поданих до суду стороною відповідача документів, ОСОБА_1 дізналась, що спірний автомобіль зареєстрований за іншою особою ОСОБА_3 .

Підставою перереєстрації транспортного засобу Nissan Patrol, 4200, 1997 року випуску, № НОМЕР_2 став договір купівлі-продажу №3248/2023/4123115 від 02 жовтня 2023 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що відчужуючи транспортний засіб ОСОБА_2 вказав неправдиві відомості, зокрема про те, що транспортний належить йому та не являється предметом спору у суді. Вартість автомобіля вказана у договорі 10 000 гривень, що в 5.6 рази нижче за ринкову.

ОСОБА_1 стверджує що ніколи не надавала ОСОБА_2 згоди на продаж автомобіля а ні в усній, а і в письмовій формі.

Позивач вказує, що в сім`ї було дві автівки, які придбані за час спільного проживання. Nissan Patrol, яким користувався ОСОБА_2 та SKODA OCTAVIA TOUR, якою користується ОСОБА_1 . За домовленістю між ними, до поділу майна ці автівки вони не відчужують. Позивач домовленість виконує і та обставина, що відповідач без її згоди здійснив продаж автомобіля викликало у неї образу, що спричинило моральну шкоду, яку позивач просить стягнути посилаючись на ст.ст. 23 та 1167 ЦК України.

Заявляючи позовні вимоги ОСОБА_5 посилається, серед іншого, на норму статті 369 ЦК України, яка передбачає можливість визнання недійсним правочин, вчиненого одним із співвласників майна без згоди (без повноважень) наданої іншим співвласником.

Також, посилається на норми ст.ст. 203, 215 ЦК України, в контексті недійсності спірного правочину, а також на статтю 387 ЦК України, яка передбачає право власника витребовувати майно з чужого незаконного володіння.

19.12.2024 ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, витребування майна та стягнення моральної шкоди направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

До Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду дана справа надійшла 03.02.2025.

05.02.2025 ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

18.02.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача, де він просить у позові відмовити у повному обсязі. Посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу він діяв від імені ОСОБА_1 на підставі Доручення продавця. У випадку відсутності повноважень на здійснення певного роду дій у сервісному центрі, він не зміг би вчинити будь-який правочин. Також, він вважає, що вартість автомобіля у розмірі 243880 грн є об`єктивною та відповідає дійсній його вартості на час розгляду справи.

Стосовно витребування автомобіля на користь позивача, вважає що позовна вимога заявлена некоректно. В обґрунтування посилається на правові висновки ВПВС викладені у постановах від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 та від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 в яких вказано, що ефективним способом порушеного права одного з подружжя, який є власником майна, в разі повернення відчуженого майна, є визнання недійсності договору за яким майно перейшло до іншого набувача. При цьому, обов`язковим для встановлення судом є добросовісність набувача за таким договором.

Крім того, майно яке просить витребувати позивач не визнано спільним частковим майном, та не перебувало у власності одного з подружжя, а є спільним майном подружжя, яке набуте під час шлюбу, то витребування такого майна можливе на користь обох співвласників (подружжя) а не одного з них.

Також вважає, що позивачем до справи не додано жодного доказу, що прямо чи опосередковано підтверджує заподіяння позивачу душевних страждань, або дає можливість оцінити ступінь порушення її нормального способу життя, з чого можна встановити характер та обсяг моральних страждань. Відповідач не довела факту завдання їй моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник відповідача адвокат Куксюк А.Л. позов не визнали, просили у позові відмовити в повному обсязі.

Адвокат Куксюк А.Л. вказав, що ОСОБА_2 діяв у відповідності до повноважень наданих йому ОСОБА_1 та у передбачений законом спосіб. Її волевиявлення підтверджено довіреністю, яка не скасована і в момент правочину була чинною, що повністю спростовує твердження сторони позивача про недотримання вимог закону в момент укладення договору купівлі продажу автомобіля, без згоди співвласника (іншого з подружжя). Ознак фраудатороності правочину в даному випадку не підтверджено, і питання визнання правочину недійсним з цих підстав, стороною позивача не заявлялось.

Судом встановлено наступне.

26.01.2005 сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №66, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

05.06.2020 рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 26 січня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №66.

Під час шлюбу, у 2009 році, сторони придбали автомобіль марки «NISSAN PATROL», 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 власником вказаного автомобіля є позивач ОСОБА_1 . Також, вказаним автомобілем має право керувати ОСОБА_2 , про що зазначено у вказаному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

Вказаний транспортний засіб перебував у користуванні виключно відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до повідомлення територіального сервісного центру №3248 за №31/33/3248/191-аз-18602024 від 30.10.2024 та договору купівлі-продажу транспортного засобу 3248/2023/4123115 автомобіль «NISSAN PATROL», 1997 року випуску, що належав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 . У договорі власником автомобіля (продавцем) зазначена ОСОБА_1 , уповноважена особа власника за її дорученням та підписантом договору зазначений ОСОБА_2 , покупцем- ОСОБА_3 .

Відповідно до наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів копії довіреності, суду надана засвідчена копія довіреності від 08.05.2023 року видана приватним нотаріусом Гавришкевич О.П. і зареєстрована в реєстрі за №902, якою ОСОБА_1 дала право ОСОБА_2 право, зокрема і на продаж автомобіль марки «NISSAN PATROL», 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 .

Відповідно до наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів копії договору, суду надано засвідчена копія договору купівлі-продажу транспортного засобу 3248/2023/4123115 автомобіль «NISSAN PATROL», 1997 року випуску від 02.10.2023 укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Отже, спір виник між сторонами, щодо правомірності відчуження транспортного засобу марки «NISSAN PATROL», 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , який було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, що знаходився в їх спільній власності, та який було продано ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №3248/2023/4123115 від 25.10.2023 ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, що узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Частиною третьою статті 61 СК України визначено, що, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин другої, третьої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

В той же час, у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року вказує, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи постанову від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), переглянула наведений вище правовий висновок, сформулювала інший правовий висновок щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах. З урахуванням конкретизації цього правового висновку Велика Палата Верховного Суду визначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Таким чином, предметом доведення у цій справі є та обставина, що ОСОБА_3 знала, що транспортний засіб є спільним майном подружжя, та що відсутня згода іншого співвласника на відчуження цього майна.

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, що придбаваючи автомобіль, вона уважно вивчила довіреність та переконалась в тому, що ОСОБА_2 має право на його відчуження (продаж).

Судом встановлено, що спірний автомобіль придбаний в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач була співвласником спірного автомобіля, оскільки він перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд дійшов висновку про належність спірного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя, що сторонами визнається.

Вартість автомобіля «NISSAN PATROL», 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 у розмірі 243880 грн., стороною відповідача не оспорюється.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження недобросовісності поведінки ОСОБА_3 .

2023 року ОСОБА_1 видала ОСОБА_2 довіреність на право розпорядження автомобілем марки «NISSAN PATROL», 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , яка була посвідчена нотаріусом Гавришкевич О.П. і зареєстрована в реєстрі за №902, яка надає право ОСОБА_2 здавати в оренду, передавати в позичку та продавати вказаний автомобіль.

02.10.2023 ОСОБА_2 , як уповноважена особа ОСОБА_1 за довіреністю, здійснив відчуження автомобіля марки «NISSAN PATROL», 1997 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 №3248/2023/4123115.

Вказаний правочин був здійснений в період дії довіреності.

Суд звертає увагу, що обов`язок доказування наявності недобросовісної поведінки контрагента лежить на позивачеві. Позивач не довів належними доказами недобросовісної поведінки ОСОБА_3 , тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 01.02.2023.

Також, позивач заявила вимоги про витребування спірного автомобіля з володіння ОСОБА_3 , тобто звернулася до суду із віндикаційним позовом.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння (постанова Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2023 року у справі №233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19.

Позивач стверджує, що вона не надавала ОСОБА_2 усної або письмової згоди на продаж автомобіля марки «NISSAN PATROL», лише у 2023 році надала відповідачу довіреність на управління вказаним автомобілем.

Твердження позивача спростовуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , де зазначено про те, що вказаним автомобілем має право керувати ОСОБА_2 та копією довіреності від 08.05.2023 посвідченою приватним нотаріусом Гавришкевичем О.П. зареєстрованою в реєстрі за №902

Таким чином, частина перша статті 388 ЦК України, як підстава для витребування спірного майна, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спірний автомобіль з моменту його придбання та до моменту його відчуження не знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_1 , про що вона також зазначила у своїй позовній заяві.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 947/26932/20.

Отже, спірний автомобіль вибув з володіння позивача з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) несе ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його володіння з його волі, а тому правовий механізм, передбачений статтею 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною до основної вимоги, а тому не підлягає задоволенню.

У такий спосіб, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним, витребування майна та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття відповідної постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ,місце реєстрації : АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_5 ;

відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6

відповідач ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст рішення складений 03.04.2025.

Суддя І. О. Опанасюк