Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6625/2025
Головуючий у суді першої інстанції В. І. Галаган
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

12 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Сушко Л. П.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Галаган В. І., в примішенні Дніпровського районного суду м. Києва.

у с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо - трнаспортної пригоди, у якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без урахування коефіцієнту фізичного зносу та отриманим страховим відшкодуванням у розмірі 206 489,94 грн, та 10 000,00 грн моральної шкоди. Судові витрати просив покласти на відповідача.

В обгурнутвання заявлених позовних вимог зазначив, що 22.06.2024 відповідач, керуючи автомобілем «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_1 , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Волинської, не надав перевагу в русі автомобілю «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, тобто порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху та здійснив з ним зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень автомобілів з матеріальними збитками. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.08.2024 відповідача було визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху та у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_1 , була забезпечена ПрАТ «СК «Інтер-Поліс», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №220877456, та страховиком було сплачено на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 160 000,00 грн. Згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-24 від 13.06.2024, складеного за заявою позивача, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 366 489,94 грн. Позивач вказує на те, що відповідачем повинна бути відшкодована різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без урахування коефіцієнту фізичного зносу та отриманим страховим відшкодуванням, що складає 206 489,94 грн.

Також позивач вказав, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, що виражена у фізичних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яку він оцінює у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої у результаті дорожньо-транспортної пригоди задовольнено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням у розмірі 206 489 гривень 94 копійки.

Стягнуто з з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 4 000 гривень 00 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 549 гривень 38 копійок.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 8 241,31 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника адвоката Володарського В. Л. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд проігнорував доводи сторони відповідача про недоведеність належності позивача та не встановив чи є позивач власником пошкодженого автомобіля, оскільки до позовної заяви не додано у якості окремого доказу підтвердження належності позивачу права власності на пошкоджений автомобіль «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Судом неправильно визначено правову природу та розмір збитків, на відшкодування яких, на думку позивача, він має право. Позивач при зверненні до суду із позовом вказував, що, згідно зазначеного звіту оцінювача, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження, складає 207 119,94 грн, вартість відновлювального ремонту без урахуванні фізичного зносу складає 366 489,94 грн. Проте суд не має права стягувати відшкодування у більшому розмірі, не посилаючись на конкретну норму закону, яка таке стягнення передбачає. Звернув увагу на те, що поняття «матеріальної шкоди у вигляді різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без урахування фізичного зносу та отриманим страховим відшкодуванням» у законах України не існує, а тому такі твердження суду не відповідають нормам закону.

Апелянт вважає, що до даних правовідносин може бути застосовано висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц.

Посилання суду на правову позицію у певній справі Верховного Суду у даному випадку не може прийматися до уваги, оскільки відповідні судові рішення не є Постановами Об`єднаної Палати або Великої Палати Верховного Суду. Висновки про те, як має застосовуватися норма права, викладаються, відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, виключно у Постановах Об`єднаної Палати чи Великої Палати Верховного Суду. Інші постанови мають обов`язкову силу виключно при повторному розгляді цієї ж справи (згідно ст.417 ЦПК). Тим більше це стосується випадку, коли у вказаних постановах також немає посилання на конкретну норму права, яка б обумовлювала стягнення саме «вартості відновлювального ремонту без урахування зносу» або ототожнення її із розміром шкоди (збитків). У контексті даної справи це має принципове значення, оскільки судді Верховного Суду, ухвалюючи рішення у конкретних справах, без направлення справи на розгляд Об`єднаної чи Великої Палат, передбачають застосування відповідних висновків виключно у межах конкретної справи (із урахуванням її обставин), та не передбачають застосування відповідних правових позицій у інших справах та як обов`язкових для судів нижчих інстанцій. Натомість, Постанова Пленуму Верховного Суду України (яка, незважаючи на ліквідацію у ході судової реформи самого цього суду, залишається чинною) ухвалювалася саме у якості керівних роз`яснень судам щодо того, як потрібно застосовувати норми та принципи цивільного закону. З цієї причини, у цій частині рішення слід вважати ухваленим ще й з порушенням норм процесуального права. Окремо наголошено, що у тексті судового рішення відсутній аналіз доводів сторони відповідача у цій частині, тому рішення є одностороннім та необґрунтованим, і це також є доказом відсутності безсторонності суду при розгляді даної справи.

У справі взагалі відсутні достовірні, належні та допустимі докази у частині розміру матеріальної шкоди та вартості відновлювального ремонту (саме внаслідок конкретної ДТП). Звіт щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу, не є висновком судової експертизи, а є звітом оцінювача. Вказаний звіт є неналежним та недопустимим, з точки зору закону, доказом, ще й сумнівним з точки зору достовірності. Застосування як судовими експертами, так і оцінювачами Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затв. Наказом Мінюсту та Фонду держмайна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, з подальшими змінами та доповненнями; надалі Методика) саме по собі не спростовує вказаних висновків, оскільки вимоги Методики застосовуються для досліджень, які проводяться з різною метою.

Крім того, твердження позивача щодо завдання йому матеральної шкоди та щодо її розміру не підтверджуються ніяким чином. Вважає, що у даному випадку може бути застосована аналогія права, зокрема, із кримінальним процесом, а саме п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, відповідно до якого для встановлення розміру шкоди немайнового характеру має бути призначена експертиза. Тобто, така обставина, як розмір моральної шкоди, може бути встановлена, відповідно до закону, тільки певним доказом, а саме висновком експертизи. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, докази подаються стороною, яка посилається на відповідні обставини як підставу своїх вимог та заперечень. У частині розміру моральної шкоди сторона позивача належних та допустимих доказів також не подала. При цьому суд самостійно визначив розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, голослівно та не володіючи спеціальними знаннями, оскільки питання про розмір моральної шкоди, спричиненої особі, відноситься до таких, що потребує спеціальних знань, відтак, суд не вправі вирішувати його самостійно, без наявності відповідних доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача вказала, що ОСОБА_1 згідно доданої до позовної заяви копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 є власником ТЗ «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 . Вказане Свідоцтво також наявне у Звіті № 720/07-24, тому доводи відповідача про недоведеність наявності права вимоги у позивача є безпідставними. Системний аналіз статті 22 ЦК України частини другої статті 1192, статті 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, що вказано в постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 757/54513/16. Оскільки різниця між виплаченою позивачу страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу, тому з відповідача підлягає стягненню вартість ремонту автомобіля. Отримана різниця 206 489,94 грн - це реальний обсяг витрат, які належить зробити позивачу для відновлення порушеного права, і які не покриті страховою виплатою. Висновки щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-23 від 23.08.2024 є саме звітом оцінювача. При цьому висновок експерта складається у разі проведення судової автотоварознавчої експертизи, а звіт оцінювача за результатами проведення оцінки КТЗ, при цьому, як висновок експерта, так і звіт оцінювача складаються на єдиних засадах, визначених Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 145/5/2092. Зауважено, що звіт оцінювача про розмір завданих збитків завданих власнику в разі пошкодження КТЗ є належним засобом доказування (правові висновки з приводу цього викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц, постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року в справі № 461/2217/19). При цьому клопотання про проведення експертизи відповідачем в порядку і строки, передбачені ст. 83 ЦПК України, разом із відзивом на позовну заяву, не заявлялося, не поданий і власний висновок експерта на спростування доказу позивача. Доводи відповідача про те, що його не було викликано для технічного огляду пошкодженого транспортного засобу, не є обґрунтованими, оскільки відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що його відсутність під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до неправомірності наведених у звіті експертного автотоварознавчого дослідження розрахунків щодо визначення вартості відновлювального ремонту зазначеного автомобіля. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані судом. Виклик заінтересованих осіб є категорично обов`язковим лише у випадках, коли є пошкодження, не пов`язані з ДТП, в тій же локалізації що і пошкодження внаслідок ДТП. Внаслідок протиправної поведінки відповідача була завдана шкода належному позивачу майну (транспортному засобу). Окрім того, через пошкодження транспортного засобу позивач зазнав моральних страждань, оскільки не міг користуватися транспортним засобом за призначенням, що призвело до порушення його повсякденного устрою життя.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу стороною відповідача вказано, що суду не надано доказів, що особа з ПІБ ОСОБА_1 , з адресою у м.Києві, що є позиивачем, та власник автомобіля з ПІБ ОСОБА_1 , з адресою: Івано-Франківська обл., с. Пійло, - це одна й та сама особа. Той факт, що при виплаті страхового відшкодування не було звернено уваги на ці невідповідності страховою компанією, не може бути взятий до уваги судом, і не є належним, допустимим та достатнім доказом по справі. Позивач посилається на положення ст.22 ЦК України, стосовно необхідності витрат для відновлення майна до стану, який існував до його пошкодження. Але встановлення замість пошкоджениих запчастин, які були у використанні, нових (без урахування зносу), є не відновленням до стану, який існував до пошкодження, а покращенням у порівнянні із цим станом, а обов`язок покращувати стан майна у порівнянні із станом до пошкодження у відповідача відсутній. Дії позивача, який повністю унеможливив перевірку достовірності доказів у частині розміру шкоди, коли відповідача не було запрошено на огляд, а потім стан автомобіля змінено, є очевидно недобросовісними, особливо в умовах наявності сумнівів щодо необхідності заміни ряду деталей саме у зв`язку із ДТП, про що зазначалося також стороною відповідача. Щодо відшкодування моральної шкоди, мова йде, знов-таки, про наявність, або, точніше, відсутність, належних та допустимих доказів розміру такої шкоди, в умовах, коли, як зазначено у апеляційній скарзі, законодавство потребує доведення такого розміру саме певними засобами доказування, а саме питання про розмір відшкодування такої шкоди потребує спеціальних знань, але відповідних доказів суду не надано, тому судове рішення у цій частині також є незаконним.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Володарський В.Л. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Гафич О.І., який брав участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу відповідача.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Судом встановлено, що 22.06.2024 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_1 , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Волинської, не надав перевагу в русі автомобілю «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, тобто порушивп. 16.11 Правил дорожнього руху та здійснив з ним зіткнення, що призвело до механічних пошкоджень автомобілів з матеріальними збитками.

Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.08.2024 року у справі № 760/15588/24 ОСОБА_2 визнано винним в порушенні Правил дорожнього руху та у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Відповідно до частини шостоїст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини шостої ст. 82 ЦПКУкраїни, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.08.2024 року у справі № 760/15588/24.

Позивач ОСОБА_1 згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 є власником транспортного засобу «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 . За таких обставин у нього є право вимоги за позовом, оскільки майнову та моральну шкоду заподіяно саме йому пошкодженням його автомобіля. Довід апеляційної скарги в цій частині не заслуговує на увагу апеляційного суду. Та обставина, що у матеріалах справи містяться відомості про різні адреси ОСОБА_1 , у м.Києві, та у Івано-Франківській обл., с.Пійло, не свідчить про те, що позивач не є власником пошкодженого з вини відповідача трансопртного засобу та не є потерпілим у даних правовідносинах.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_1 , була забезпечена у ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №220877456.

Страховиком ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» виплачено позивачу суду страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності у розмірі 160 000,00 грн.

Згідно Висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-24 від 13.06.2024, складеного за заявою позивача, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 366 489,94 грн.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що з відповідача на його користь підлягає відшкодуванню у порядку ст. 1194 ЦК України матеріальна шкода у вигляді різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без урахування фізичного зносу та отриманим страховим відшкодуванням на загальну суму 206 489,94 грн., завдана за наслідками неправомірних дій відповідача під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд дійшов висновку щодо правомірності звернення позивача з вимогою про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без урахування фізичного зносу, встановленою Висновком від 13.08.2024 та отриманим страховим відшкодуванням на загальну суму 206 489,94 грн (366 489,94 грн - 160 000,00 грн = 206 489,94 грн), що відповідає висновкам Верховного Суду, наведеним у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 757/54513/16. Суд дійшов висновку, що матеріалами справи встановлено всі складові деліктного зобов`язання як щодо вартості матеріальної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок вчинення адміністративного правопорушення, так і щодо суб`єкта правопорушення, та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та завданими позивачу матеріальними збитками.

Частково задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що моральної шкоди завдана позивачу протиправними діями відповідача щодо здійснення дорожньо-транспортної пригоди, наслідком чого є пошкодження транспортного засобу позивача, та яка пов`язана з розладом нормального життя позивача, нервової напруги та переживань, витрати часу на відновлення порушеного права, та суд вважав, що в розрізі даного спору відповідачем має бути відшкодовано на користь позивача моральну шкоду, яку суд визначив в розмірі 4 000,00 грн.

З рішенням суду в частині стягнення з відповідача матеріальних збитків колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

Так, статтею 22 ЦК Українипередбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Пунктом 1 ч. 2 вказаної статті передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України.

Положеннями ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по - друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом. Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі статтею 999 ЦК Українидо відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цьогоКодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК Українипередбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (стаття 28 Закону № 1961-IV).

Розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства (стаття 31 вищевказаного Закону).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Судувід 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Приписи статті29 та пункту 32.7 статті32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачають, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом ТЗ з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Пунктами 1.6 та 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, визначено, що відновлювальний ремонт передбачає здійснення комплексу операцій через заміну складових частин або відновлення справності/робото здатності ТЗ за формулою визначення вартості ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу ТЗ.

Відповідно до п.1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобівскладова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації; фізичний знос КТЗ (його складників) - утрати вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

Якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а їх вартість з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Згідно з п. 7.38Методики значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує- 7 років- для інших легкових КТЗ.

Згідно з п.7.41 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, значення коефіцієнта фізичного зносу, який підлягає усуненню, не може перевищувати 0,7.

Відповідно дост.29 Закону України«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленого законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, страховиком винної у ДТП особи було виплачено потерпілому страхове відшкодування у межах суми ліміту страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки страховик відповідача виконав свої зобов`язання, виплатив страхове відшкодування в межах ліміту своєї відповідальності з урахуванням зносу автомобіля а, згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З урахуванням наведеного, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів дішла висновку, що відповідач повинен відшкодувати позивачу завдану майнову шкоду, що єрізницею між фактичним розміром матеральної шкоди та отриманим страховим відшкодуванням.

Вирішуючи питання розміру майнової шкоди, яку завдано позивачу внаслідок ДТП, суд першої інстанції виходив із наданого позивачем Висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-24 від 13.06.2024, складеного оцінбвачем ОСОБА_4 .

Водночас суд першої інстанції зробив неправильні висновки щодо розміру належної до відшкодування ОСОБА_1 майнової шкоди.

Так, у Висновку щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-24 від 13.06.2024 вказано, що вартість матеріального збитку, завданого власнику ТЗ «Honda CR-V», д.н.з. НОМЕР_2 , що оцінюється, на дату ДТП 22.06.2024 становить 207 119,94 грн, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 366 489,94 грн, ринкова вартість КТЗ «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , без урахування аварійних пошкоджень на дату ДТП 22.06.2024 становить 846 906,00 грн, розмір витрат на провдення відновлювального ремонту пошкодженого КТЗ «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , на дату ДТП 22.06.2024 з урахуванням зносу зменшений на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість становить 183 565,25 грн.

Цей Висновок щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-24 від 13.06.2024 є звітом про визначення матерального збитку, завданого потерпілому пошкодженням належного йогому транспортного засобу з вини відповідача, що об`єктивно вказує на розмір завданих ОСОБА_1 прямих збитків, у зв`язку з чим він вірно взятий судом до уваги.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостоюстатті 81 ЦПК Українипередбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

За загальним правилом шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. Суб`єктом відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників особи, діяльність яких пов`язана з використанням транспортних засобів, зобов`язані застрахувати свою цивільно-правову відповідальність перед іншими особами на випадок завдання шкоди.

Якщо деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик повинен виплатити потерпілому страхове відшкодування в порядку, передбаченому Законом №1961-ІV.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-ІV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Визначення розміру матеріальних збитків, завданих потерпілому внаслідок пошкодження майна, здійснюється з урахуванням оціночних процедур, установлених чинним законодавством, за наслідками яких оцінювачем складається звіт про оцінку майна.

Згідно з частиною першоюстатті 9 Закону №2658-ІІІ методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

В силу статті 12 №2658-ІІІ звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Колегія суддів вважає, що наявний у матерілах справи Висновок щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-24 від 13.06.2024 складено у відповідності до вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. Його складено суб`єктом оціночної діяльності, який має відповідні ліцензії та кваліфікацію, а отже є належним та допустимим доказом, що визначає розмір заподіяної шкоди позивачу.

Дані Висновку щодо визначеного розміру шкоди, завданого ОСОБА_1 пошкодженням належного йому автомоблія внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 відповідачем не спростовано.

Доводи апеляційної скарги у тому, що звіт оцінювача не може бути допустимим доказом визначення розміру шкоди є необгрунтованим, оскільки відповідачем не спростовано суму завданого матеріального збитку, не заявлено клопотання про призначення судово-технічної експертизи з метою визначення суми матеріального збитку, тобто не вчинено жодних дій необхідних для визначення розміру матеріального збитку та взагалі жодним чином не спростовані Висновки щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 720/07-23 від 23.08.2024.

Колегія суддів зауважує, що звіт оцінювача про розмір завданих збитків завданих власнику в разі пошкодження КТЗ є належним засобом доказування (правові висновки з приводу цього викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц, постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року в справі № 461/2217/19).

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає наявними законні підстави покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодуванню позивачу саме майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодженого у ДТП автомобіля позивача, оскільки страхова компанія відповідача оцінила шкоду з урахуванням зносу, відповідно до вимог законодавства, у свою чергу потерпілий має право на відшкодування матеріальної шкоди, у зв`язку з її заподіянням внаслідок ДТП.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Разом з тим, визначаючи розмір майнової шкоди, спричиненої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкодженням його автомобіля, суд першої інстанції помилково взяв до розрахунку вартість відновлювального ремонту, що складає 366 489,94 грн, оскільки у даному випадку розмір майнової шкоди суд повинен був вираховувати із суми 207 119,94 грн, що є вартістю матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого КТЗ, оскільки відшкодуванню у даному випадку підлягає саме різниця між отриманим позивачем страховим відшкодуванням та завданою матеріальною шкодою, а не відновлювальним ремонтом. Судом встановлено, що автомобіль позивача відновлено лише частково, тому вартість відновлювального ремонту автомобіля не можно вважати а ні реальними збитками позивача, а ні матеріальною шкодою, заподіяною йому пошкодженням його автомобіля.

При цьому стягнення з відповідача на користь позивача різниці між отриманим позивачнем страховим відшкодуваням та вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу буде поліпшенням стану пошкодженої речі у порівнянні із тим, що існував до ДТП. Між тим, автомобіль мав певний знос, у тому числі й його пошкоджені деталі, що підлягають заміні, то заміна їх саме на нові буде поліпшенням стану вказаного автомобіля, тобто, по суті, необґрунтованим збагаченням його власника за рахунок відповідача, що не передбачено законом.

Так, у відповідності до ст.22 ЦК України, відшкодуванню підлягають саме збитки, а не вартість ремонту без урахування зносу, що також узгоджєуться із положеннями ст.1192 ЦК України.

У відповідності до приписів статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (тобто реальні збитки).

При цьому приписи статті 1192 ЦК України передбачають, що розмір збитків до відновлення пошкодженої речі, тобто, приведення її у той стан, який існував до пошкодження (у даному випадку до ДТП). Тобто, таке відновлення не є поліпшенням стану пошкодженої речі у порівнянні із тим, який існував до ДТП. Між тим, якщо автомобіль мав певний знос, у тому числі й його пошкоджені деталі, що підлягають заміні, то заміна їх саме на нові буде поліпшенням стану вказаного автомобіля, тобто, по суті, необґрунтованим збагаченням його власника за рахунок відповідача.

Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затв. Наказом Мінюсту України та Фонду держмайна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, з подальшими змінами та доповненнями) визначає, що вартість матеріального збитку визначається як суму вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (п.8.3 Методики, у якому також наводиться відповідна формула).

Як вже зазначалося, відповідно до статей 22, 1192 ЦК України, власник пошкодженого майна має право на відшкодування саме матеріального збитку, вартість якого визначається саме із урахуванням зносу складників транспортного засобу. Оскільки заміна таких складників зношеного транспортного засобу на нові буде не поновленням стану до того, який існував до порушення прав власника транспортного засобу, а поліпшення у порівнянні зі станом до, у даному випадку, ДТП. Тому правових підстав для стягнення на користь позивача будь-яких сум, поза межами визначеної вартості матеріального збитку, немає.

Отже, у методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ, а власник пошкодженого майна має право на відшкодування саме матеріального збитку. Вартість такого збитку визначається саме із урахуванням зносу складників транспортного засобу, оскільки заміна таких складників зношеного транспортного засобу на нові буде не поновленням стану до того, який існував до порушення прав власника транспортного засобу, а поліпшення у порівнянні зі станом до, у даному випадку, ДТП. Тому відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача будь-яких сум, поза межами визначеної вартості матеріального збитку.

Таким чином, ураховуючи виплачену страховиком потерпілому суму страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн (з урахуванням франшизи та коефіцієнту фізичного зносу), з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (матріальним збитком) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що становить 47 119,94 грн.

Таким чином, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням у розмірі 206 489 грн 94 коп. слід скасувати з ухваленням нового рішення в цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 47 119 грн 94 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір збитків є недоведеним і не відповідає дійсності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне, оскільки не погоджуючись з розміром матеріального збитку, вважаючи його недоведеним, стороною відповідача не було надано належних та допустимих доказів, на спростування цієї суми.

Ураховуючи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що його відсутність під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до невірності наведених у висновку розрахунків та характеру пошкоджень.

При проведенні оцінювачем чи експертом огляду пошкодженого транспортного засобу присутність заінтересованих осіб не є обов`язковою, Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не вимагає обов`язковості присутності заподіювача при огляді, а передбачає лише його повідомлення про час та місце огляду і лише за наявності гострої необхідності у цьому. Відтак відсутність таких осіб при проведені огляду не може свідчити про неналежність такої оцінки і не може бути самостійною причиною для обґрунтувань про нібито порушення, допущені при складанні оцінки збитку, тому результати автотоварознавчого дослідження не можуть ставитись під сумнів виключно з цих підстав. Виклик заінтересованих осіб є категорично обов`язковим лише у випадках, коли є пошкодження, не пов`язані з ДТП, в тій же локалізації що і пошкодження внаслідок ДТП.

З огляду на зазначене, факт відсутності відповідача при огляді транспортного засобу не тягне за собою невірність висновків, викладених у наданому позивачем висновку щодо вартості матеріального збитку.

При цьому колегія суддів зауважує, що посилання суду на правову позицію у певній справі Верховного Суду у даному випадку не може прийматися до уваги, оскільки відповідні судові рішення не є Постановами Об`єднаної Палати або Великої Палати Верховного Суду. Висновки про те, як має застосовуватися норма права, викладаються, відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, виключно у Постановах Об`єднаної Палати чи Великої Палати Верховного Суду. Інші постанови мають обов`язкову силу виключно при повторному розгляді цієї ж справи (згідно ст.417 ЦПК України). Тим більше це стосується випадку, коли у вказаних постановах також немає посилання на конкретну норму права, яка б обумовлювала стягнення саме «вартості відновлювального ремонту без урахування зносу» або ототожнення її із розміром шкоди (збитків). Коллегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у контексті даної справи це має принципове значення, оскільки Верховний Суд, ухвалюючи рішення у конкретних справах, без направлення справи на розгляд Об`єднаної чи Великої Палат Верховного Суду, передбачає застосування відповідних висновків виключно у межах конкретної справи (із урахуванням її обставин), та не передбачає застосування відповідних правових позицій у інших справах як обов`язкових для судів нижчих інстанцій.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, встановивши часткову невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове скасування оскаржуваного рішення саме в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням у розмірі 206 489 грн 94 коп. та ухвалює в цій частині своє судове рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині незгоди відповідача із покладенням на нього обов`язку по відшкодуванню позивачу морально шкоди, завданої пошкодженням належного позивачу транспортного засобу внаслідок ДТП, та її розміру, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини першоїстатті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК Українисвідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі№ 279/1834/22).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина першастатті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20), постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості їїобчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Томугрошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до норм статей12, 13 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першоїстатті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першоюстатті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, надав належну оцінку доводам позовної заяви про те, що внаслідок внаслідок протиправної поведінки відповідача була завдана шкода належному позивачу транспортному засобу, через пошкодження якого позивач зазнав моральних страждань, оскільки не міг користуватися транспортним засобом за призначенням, що призвело до порушення його повсякденного устрою життя, зміни організації життя.

Отже, суд першої інстанції в цій частині правильно визначився з характером спірних правовідносин, підставами для відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та, надавши належну правову оцінку обставинам завдання шкоди, а також глибині моральних страждань, завданих позивачу, виходячи з принципів розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування позивачу за рахунок відповідача моральної шкоди у розмірі 4 000,00 грн.

З урахуванням викладених правових висновків у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року у справі №686/13188/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для висновку, що при визначені розміру відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині (вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди) колегія суддів вважає законним та обгрунтованим, а тому в цій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року залишає без змін.

При цьому, апеляційним судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо розподілу судових витрат.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем у межах даної справи у розмірі 1 682,40 грн сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, що є пропорційним до задоволених позовних вимог, а тому рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 2 549 грн 30 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 682,40 грн.

Крім того, при поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у неповному розмірі, а відтак недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 1 816,80 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

При цьому, у звязку з частковим задоволенням апеляційної скарги, понесені відповідачем та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивача у пропорційному розмірі до задоволених вимог апеляційної скарги, що складає 2 390,55 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та отриманим страховим відшкодуванням у розмірі 206 489 грн 94 коп. та судового збору у розмірі 2 549 грн 30 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду у розмірі 47 119 (сорок сім тисяч сто дев`ятнадцять) грн 94 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 682 (одна тисяча шістсот вісімдесят дві) грн 40 коп.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь держави недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 390 (дві тисячі триста дев`яносто) грн 55 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 04 квітня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

Л. П. Сушко