Справа № 446/2647/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2025 м. Кам`янка-Бузька

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Котормуса Т.І.;

за участі секретаря судового засідання Карпа Г.М.;

позивачки ОСОБА_1 ;

представник позивачки ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 ;

третіх осіб ОСОБА_4 ;

ОСОБА_5 ;

ОСОБА_6 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

13.11.2024 до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 у якому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач є її колишнім чоловіком і вони разом з їхніми спільними дітьми зареєстровані у спірній квартирі, яке вона отримала згідно ордеру від 05.01.1995. Вказує, що відповідач вже протягом багатьох років не проживає у цій квартирі, а проживає зі своєю новою сім`єю за іншою адресою. Він не цікавиться цим житлом, не сплачує комунальні послуги і у нього не було жодних перешкод для того, аби проживати у цій квартирі.

Ухвалою суду від 18.11.2024 відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.12.2024 закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду.

27.01.2025 до суду надійшли пояснення третіх осіб у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у яких вони вказали, що позовні вимоги вважають обґрунтованими та просили їх задовольнити, оскільки їх батько дійсно не проживає у цій квартирі протягом багатьох років і йому не чинилися будь-які перешкоди у користуванні квартирою.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , яка була допитана у якості свідка з її на те згоди повідомила, що свої позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі та просить їх задоволити. Зокрема позивачка вказала, що вони з відповідачем одружилися 1981 року і разом прожили 12 років в будинку його батьків. За час життя у них склалися погані стосунки, оскільки відповідач вживав алкоголь та вчиняв домашнє насильство. Згодом вони отримали спірну квартиру, яку спільно будували у кооперативі, однак відповідач не вселявся у цю квартиру разом із сім`єю, так як на той час вони вже проживали окремо. Позивачка також повідомила, що у період з 1997 до 2010 року вона мала стосунки з іншим чоловіком, який інколи приїжджав до неї, однак вони разом не жили, а вже починаючи з 2018 року і до тепер, вона перебуває у шлюбі зі своїм новим чоловіком і вони певний час дійсно проживали у спірній квартирі, однак на період війни переїхали з неї і тепер там ніхто не живе. Позивачка повідомила, що відповідач приходив у цю квартиру до дітей та до онуків, а у 2000 році вони уклали мирову угоду про порядок користування цією квартирою і розподілили рахунки за комунальні послуги. Позивачка також вказала, що у зв`язку із травмою відповідача у 2008 році, він проживав у цій квартирі спільно з нею більше пів року.

Адвокат Межвінський С.Д. у судовому засіданні також підтримав позовні вимоги позивачки, оскільки вважав, що такі ґрунтуються на законі та підтверджені зібраними у справі доказами.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання прибув та заперечив проти задоволення позовних вимог повністю. Пояснив, що він спільно із сім`єю отримав квартиру, яку як кооперативну спільно із дружиною будували 4 роки. Згодом, їхні стосунки погіршилися і він пішов проживати окремо, до батьків, а дружина з дітьми у цю квартиру. Зазначив, що незважаючи на розірвання шлюбних відносин, він постійно брав участь у житті дітей, допомагав їм та підтримував, постійно провідував за місцем їх проживання у цій квартирі. Водночас він не міг там жити, оскільки позивачка ОСОБА_1 проживала там зі своїм співмешканцем починаючи з 1997 року, а згодом зі своїм чоловіком. Відповідач повідомив, що коли у 2008 році він отримав травму ноги, то він змушений був повернутися у спірну квартиру, однак проживання було нестерпним, так як там проживала позивачка, її співмешканець та його мати, а тому він як тільки одужав виїхав з цієї квартири. Заперечуючи проти позову відповідач вказував на наявність ухвали суду про затвердження мирової угоди між сторонами щодо порядку користування житлом, а також посилався на те, що він сплачує комунальні послуги за це житло. Відповідач вважав, що він не може бути позбавлений права користування цим житлом, оскільки він не користувався ним не з власної волі, а через неможливість такого користування.

Третя особа ОСОБА_4 суду повідомила, що вона є дочкою сторін у справі і спірну квартиру дійсно отримали батьки, оскільки вони спільно її будували, однак на час вселення відносини батьків погіршилися і батько з ними туди не вселявся. ОСОБА_4 суду вказала, що батько ніколи з ними не жив, а проживав лише коли отримав травму ноги, так як він потребував догляду, а тому мама пошкодувала дітей, які хотіли його прийняти до себе та впустила його у цю квартиру, де він жив пів року. Третя особа підтвердила, що у її матері дійсно був співмешканець, який проживав з нею як правило на вихідні у цій квартирі. Згодом, вона проживала там зі своїм чоловіком і його мамою, яка була похилого віку. Батько дійсно допомагав дітям і підтримував їх, він часто приходив додому їх провідувати, однак чи мав він свій ключ вона не пригадує. За комунальні послуги борги у батька дійсно були, однак мама їх не сплачувала, а він сплачував їх сам.

Допитана судом свідок ОСОБА_7 підтвердила, що вона як сусідка, яка проживає на одній площадці з позивачкою знає, що у квартирі проживала позивачка з дітьми, а відповідач не проживав ніколи, однак до дітей приходив. Свідок підтвердила, що позивачка у цій квартирі проживала певний час зі своїм співмешканцем, а згодом із теперішнім чоловіком.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомив, що спірну квартиру будували сторони спільно, одна не проживали через погані стосунки. Він не може повідомити хто і коли проживав у цій квартирі, однак знає, що певний час там дійсно жив співмешканець позивачки, а згодом і її теперішній чоловік.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 21.02.1981 до 25.03.1997, що доводиться копіями свідоцтв про укладення та розірвання шлюбу.

05.01.1995 виконавчим комітетом Добротвірської селищної ради було видано ордер №1769 на право зайняття житлового приміщення АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_9 з сім`єю п`яти осіб, до числа яких увійшов відповідач ОСОБА_3 та троє їх дітей.

Витягом про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 від 02.10.2024 доводиться, що на у такій квартирі зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Актом від 03.10.2024 представників Добротвірської селищної ради доводиться, що на підставі свідчень ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ОСОБА_3 дійсно не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ухвали Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24.10.2000 у справі №2-480, судом було затверджено мирову угоду між сторонами відповідно до якої сторони добровільно розподілили спірну квартиру та вирішили, що ОСОБА_11 виділяється дві кімнати (вітальня та спальня) площею 17 кв.м. та 14 кв.м., а ОСОБА_3 виділяється дві інші кімнати (дві дитячі) площею 23,07 кв.м. У спільному користуванні залишається туалет, кухня, коридор, ванна. Також, сторони розподілили відповідно до площі сплату комунальних послуг.

Як видно з даних АТ «ДТЕК Західенерго» наданих 25.10.2024 та 04.12.2024 (а.с. 13, 33), квартира АДРЕСА_1 має розподілені особові рахунки, а саме окремий рахунок для сплати комунальних послуг має позивачка та відповідач.

Також, як видно з наданих сторонами даних, станом на 22.10.2024 у ОСОБА_3 була заборгованість за комунальні послуги у сумі 11 877,90 грн., і станом на 04.12.2024 така заборгованість відсутня.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2024 доводиться, що ОСОБА_3 має у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Відтак, зібраними у справі доказами встановлено, що спірна квартира не перебуває у приватній власності, право власності на неї не зареєстроване і право користування такою квартирою мають зокрема сторони.

Вирішуючи питання про те, які норми норм матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з-приводу права користування майном, яке не перебуває у приватній власності, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЖК України.

Посилання у позовній заяві на норми ст. ст. 319, 391, 405 ЦК України суд вважає помилковим, так як вказані норми права регулюють правовідносини, пов`язані із правом приватної власності, в той час, як у спірних правовідносинах таке право у позивачки відсутнє. Тому, такі правовідносини регулюються нормами ЖК України у відповідній частині.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2020 у справі № 752/15078/18 зазначив, що аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Як роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Таким чином, вирішуючи спір щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, важливим є встановити час відсутності особи понад зазначені законом строки, а також наявність чи відсутність поважних причин такої відсутності.

У даній справі є беззаперечним той факт, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі понад визначений законом шестимісячний строк. Ця обставина визнається відповідачем, однак він посилається на те, що проживати у такій квартирі він не мав можливості.

Дослідивши зібрані у справі докази, допитавши свідків та заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку, що відповідач був відсутній у спірній квартирі не з власної волі, а його проживання у цій квартирі було неможливим з огляду на наявність поважних причин, а саме факту проживання у такій квартирі позивачки, як колишньої його дружини з її співмешканцем та згодом із чоловіком.

Є доведеним перед судом той факт, що починаючи з 1997 року до 2010 року позивачка ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі зі співмешканцем, через певний час зі своїм чоловіком і починаючи з 2018 року вони перебувають у шлюбі. Такі покази надала сама позивачка у справі будучи допитаною у якості свідка, а також такі обставини підтвердила третя особа та допитані судом свідки.

Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що він не міг проживати у цій квартирі в час, коли там проживала його колишня дружина з іншим чоловіком, а часом і з матір`ю такого чоловіка. Суд вважає, що за таких обставин, твердження про можливість проживання відповідача у спірній квартирі суперечить моральним засадам суспільства та може порушувати людську гідність.

Суд також звертає увагу, що право користування спірною квартирою між сторонами було досягнуто в мировій угоді і така угода затверджена рішенням суду, яке набрало законної сили ще у 2000 році. Відповідач сплачує за комунальні послуги у цій квартирі протягом усього часу існування у нього права користування і на даний час бажає зберегти за собою таке право, що вказує на вчинення дій щодо збереження права користування житлом.

Такі обставини у своїй сукупності, на переконання суду вказують на наявність поважних причин відсутності відповідача у спірному житлі і як наслідок неможливість позбавлення відповідача права користування квартирою та необхідності відмови у позові.

Таке рішення відповідатиме основному завданню цивільного судочинства, а саме справедливого судового розгляду.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та витрати на професійну правничу допомогу покласти на позивачку.

Повний текст рішення складено 14 квітня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду, який обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Т.І. Котормус