Справа № 169/114/25
Провадження № 2/169/175/25
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 року селище Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого Тітівалова Р.К.

з участю

секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

14 лютого 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі ТОВ «ФК «Ейс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 30 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 47946122, право вимоги за яким на підставі договорів факторингу 28 листопада 2018 року перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» (далі ТОВ «Таліон плюс»), а 05 серпня 2020 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» (далі ТОВ «ФК «Онлайн фінанс»). 26 грудня 2024 року на підставі договору факторингу право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Ейс». Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов кредитного договору у нього виникла заборгованість в розмірі 59452,5 гривень, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати.

03 березня 2025 року представник відповідача адвокат Загородній Є.О., подав до суду відзив на позов, в якому вказав, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності в відповідача заборгованості перед ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на момент укладення договору факторингу, відсутні первинні документи, що підтверджують повну оплату відступлення права вимоги на підставі договорів факторингу, відсутні повні реєстри прав вимоги, що в сукупності свідчить про те, що позивач не набув право вимоги до відповідача за кредитним договом № 47946122 від 30 серпня 2021 року. Також зазначив, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, та відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, у членів їх сімей» звільнений від сплати процентів за користування кредитом. Окрім цього, представник стверджував, що ОСОБА_1 сплатив первісному кредитору та ТОВ «Таліон плюс» в рази більшу суму ніж сума боргу та проценти і жодної заборгованості за кредитним договором № 47946122 не має. Просив у позові відмовити (а. с. 109-131).

13 березня 2025 року представник позивача подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що відповідно до умов наявних у матеріалах справи договорів факторингу право вимоги від клієнта до фактора переходить з моменту підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимоги або акту прийому-передачі Реєстру боржників і не залежить від оплати за договорами факторингу, у зв`язку з чим позивач набув право вимоги до відповідача у встановленому законом порядку. Перерахування відповідачу кредитних коштів первісним кредитором підтверджується платіжним дорученням. Також зазначив, що твердження представника відповідача про те, що відповідач сплатив суму, яка перевищує розмір заборгованості, є хибним, оскільки відповідач здійснив лише часткову оплату в розмірі 1050 гривень. Усі інші проплати у розрахунках заборгованості, на які посилався представник відповідача, є балансовим списанням грошових коштів від клієнта до фактора відповідно до бухгалтерського обліку, яке жодним чином не стосується сплати кредитної заборгованості відповідачем. Просив позов задовольнити (а. с. 153-169).

У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а. с. 151, 152), у позовній заяві вказав, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи та просить справу розглядати без його участі (а. с. 9).

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені (а. с. 150, 173). 11 березня 2025 року представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та за відсутності відповідача (а. с. 141).

Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Судом встановлено, що 30 серпня 2021 року ОСОБА_1 уклав із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір кредитної лінії № 479461422 (далі Договір, кредитний договір), відповідно до умов якого отримав кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 22000 гривень. Кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 12500 гривень одразу після укладення договору, який має бути повернутий до 29 вересня 2021 року. Кредитна лінія надається строком на 30 днів, а саме до 29 вересня 2021 року. У випадку надання першого траншу не в день укладення договору, строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на ту кількість днів, на яку відрізняється дата укладення договору по відношенню до дати надання першого траншу за договором (пункт 1.7 Договору).

Пунктами 1.9.1, 1.9.2 Договору передбачено, що в період строку визначеного пунктом 1.7 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 102,2 процентів річних, що становить 0,28 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним. За умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах пункту 1.8 Договору, з наступного дня після закінчення вказаного в пункті 1.7 договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 690,05 процентів річних, що становить 1,89 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів, то умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною процентною ставкою за весь строк Дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Базовою процентною ставкою в розмірі 722,7 процентів річних, що становить 1,98 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за Базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за Дисконтною та Індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом Дисконтного періоду (пункт 1.9.3 Договору).

Сторони погодили, що факт користування позичальником сумою кредиту після закінчення Дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів та є відкладальною обставиною в розумінні статті 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (загального строку дії Договору) і з наступного дня після закінчення строку дії Дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 1087,70 процентів річних, що становить 2,98 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним (пункти 1.12, 1.12.2 Договору).

Відповідно до пункту 4.4. Договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що невід`ємною частиною цього Договору є правила та паспорт споживчого кредиту, що надається позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщується на сайті кредитодавця: www.maniyveo.ua.

Кредитний договір підписаний відповідачем електронним цифровим підписом шляхом використання одноразового ідентифікатора MNV55Y8M, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача НОМЕР_1 , про що свідчить пункт 5 Договору (а. с. 17).

На виконання умов Договору 30 серпня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало кошти в сумі 12500 гривень на банківську картку відповідача № НОМЕР_2 (номер платіжного доручення № 91f48ba9-3baf-4940-899a-666f73a9d988 від 30 серпня 2021 року) (а. с. 39 на звороті).

Відповідно до повідомлення Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-250227/82388-БТ від 07 березня 2025 року банківська картка № НОМЕР_3 (IBAN НОМЕР_4 ) емітована на ім`я відповідача ОСОБА_1 (а. с. 170).

Із виписки по вказаному рахунку відповідача видно, що 30 серпня 2021 року на належну йому картку було зараховано 12500 гривень (а. с. 170 на звороті).

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за Договором виконало, цей договір є укладеним відповідно до вимог статті 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов.

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071ск20).

29 вересня 2021 року відповідач сплатив усі нараховані за Дисконтний період проценти за користування кредитом у розмірі 1050 гривень і тим самим відповідно до положень пункту 1.8 Договору продовжив строк кредитування на 30 днів до 29 жовтня 2021 року (а. с. 26 на звороті).

З розрахунку заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» станом на 30 листопада 2021 року видно, що заборгованість ОСОБА_1 за Договором становить 38220 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту 12500 гривень, заборгованість за процентами 25720 гривень (а. с. 27-28).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

З матеріалів справи видно, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладений договір факторингу № 28/1118-01 (а. с. 45-48).

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується відступити ТОВ «Таліон плюс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Таліон плюс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за плату на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку.

Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром прав вимоги.

Відповідно до додаткових угод строк дії договору факторингу № 28/1118-01 узгоджений сторонами до 31 грудня 2024 року (а. с. 52-59).

Відповідач ОСОБА_1 є в Реєстрі прав вимоги № 162 від 30 листопада 2021 року і загальна сума його зобов`язань за кредитним договором № 479461422 становить 38220 гривень (а. с. 61 на звороті).

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон плюс», до якого перейшло право вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» укладений договір факторингу № 05/0820-01 (а. с. 62-66).

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору ТОВ «Таліон плюс» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон плюс» за плату на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку.

Строк дії договору факторингу № 05/0820-01 до 30 грудня 2024 року включно (а. с. 67-68).

Відповідач ОСОБА_1 є в Реєстрі прав вимоги № 10 від 31 липня 2023 року і загальна сума його зобов`язань за кредитним договором № 479461422 становить 59452,5 (а. с. 69-70).

26 грудня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладений договір факторингу № 126/142/Е (а. с. 72-76).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ТОВ «ФК «Ейс» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» за плату, а ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» відступити ТОВ «ФК «Ейс» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (процент за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «ФК «Онлайн фінанс».

Перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників та набуває відповідні права вимоги (пункт 1.2 договору).

Уповноважені представники ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» підписали акт прийому-передачі Реєстру боржників 26 грудня 2024 року (а. с. 79).

Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком № 1 і є невід`ємною частиною договору.

Відповідач ОСОБА_1 є в Реєстрі боржників № 26/12/Е від 26 грудня 2024 року і загальна сума його зобов`язань за кредитним договором № 479461422 становить 59452,5 (а. с. 77-78).

Аналіз наведених вище норм матеріального права та обставин справи в їх сукупності дає достатні підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідача за кредитним договором № 479461422 від 30 серпня 2021 року, укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , доводи представника відповідача про протилежне є безпідставними та необгрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У цій справі кредитний договір, укладений між відповідачем та первісним кредитором, договори факторингу та додаткові угоди до них, укладені між первісним кредитором, ТОВ «Таліон плюс», ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» в установленому законом порядку недійсними не визнані, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів.

З наданого позивачем розрахунку видно, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 479461422 від 30 серпня 2021 року становить 59452,5 гривень, з яких заборгованість за основною сумою боргу складає 12500 гривень, заборгованість за відсотками 46952,5 гривень (а. с. 27-28, 71).

Проте, повністю з таким розрахунком погодитися не можна з огляду на таке.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12500 гривень та за відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 46952,5 гривень.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 642/548/21 (провадження № 61-9565ск22), від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19.

З матеріалів справи видно, що відповідач з 19 листопада 2021 року проходить військову службу в військовій частині НОМЕР_5 (а. с. 122, 123-124).

Наведені обставини свідчать про те, що на відповідача поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Кредитний договір відповідач уклав 30 серпня 2021 року на 30 днів (дисконтна процентна ставка 0.28 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним пункт 1.9.1 Договору).

29 вересня 2021 року відповідач, сплативши повністю відсотки за користування кредитом за дисконтний період в сумі 1050 гривень, вчинив передбачені пунктом 1.8 Договору дії та продовжив строк кредитування на 30 днів до 29 жовтня 2021 року (індивідуальна процентна ставка 1.89 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним пункт 1.9.2 Договору).

Після 29 жовтня 2021 року відповідач, не сплативши проценти, продовжив користуватися кредитом, що відповідно до пункту 1.9.3 Договору призвело до скасування попередніх процентних ставок за весь попередній строк кредитування, застосування базової процентної ставки 1.98 % в день від суми кредиту та виникнення у відповідача зобов`язання сплатити різницю між нарахованими процентами за базовою ставкою та сплаченими і нарахованими процентами за дисконтною й індивідуальною ставками.

Така поведінка відповідача, яка відповідно до умов Договору є відкладальною обставиною, створила підстави для застосування положень пункту 1.12 Договору та продовження кредитування на таких умовах: 1) зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожний раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду; 2) з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодацю проценти у розмірі 2.98 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Таким чином, період, за який відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитними коштами, з 30 серпня 2021 року до 18 листопада 2021 року включно, становить 81 день.

Відповідно до зазначених вище умов Договору за період з 30 серпня 2021 року до 29 жовтня 2021 року (61 день) повинна бути застосована процентна ставка 1.98 %, а з 30 жовтня 2021 року до 18 листопада 2021 року (20 днів) 2.98 %.

З огляду на вказане, розмір відсотків за користування кредитними коштами відповідно до умов укладеного відповідачем Договору становить 21497.5 гривень:

12500 грн / 100 % * 1.98 % = 247.5 грн/дн * 61 дн = 15097.5 грн;

12500 грн / 100 % * 2.98 % = 372.5 грн/дн * 20 дн = 7450 грн;

15097.5 грн + 7450 грн = 22547.5 грн;

22547.5 грн 1050 грн = 21497.5 грн.

Зважаючи на те, що первісний кредитор та відповідач обумовили у письмовому вигляді умови сплати відсотків за користування кредитними коштами, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 21497.5 гривень.

Враховуючи, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, перераховані первісним кредитором на кредитну картку, що й було предметом укладеного Договору, але не повернув їх, то суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту, що ним фактично отримана і на час розгляду цієї справи не повернута, у розмірі 12500 гривень є підставними і підлягають до задоволення.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17.

Посилання представника відповідача на відсутність у справі оригіналів первинних бухгалтерських документів не є підставою для висновку про невиконання умов договору первісним кредитором та, як наслідок, неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 (провадження № 61-9710св22).

Доводи представника відповідача про те, що відповідач сплатив суму коштів у рази більшу ніж сума боргу є безпідставними і суд до уваги їх не бере, оскільки з матеріалів справи видно, що відповідач лише 29 вересня 2021 року на виконання вимог пункту 1.8 Договору сплатив проценти за користування кредитом з метою продовжити строк дисконтного періоду на 30 днів.

Зазначені у розрахунках заборгованості в колонці «Сплачено» за 30 листопада 2021 року суми 12500 гривень (тіло кредиту), 25720 гривень (проценти) (а. с. 28), а також за 31 липня 2023 року 12500 гривень (тіло кредиту), 46952.5 гривень (проценти) (а. с. 71 на звороті) є бухгалтерськими операціями по балансовому списанню грошових коштів у зв`язку передачею (відступленням) права вимоги від клієнта до фактора і жодним чином не стосується сплати відповідачем кредитної заборгованості.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою вказаної статті процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, представник відповідача, посилаючись на вказані вище проплати як на такі, що зроблені відповідачем в рахунок погашення боргу і свідчать про переплату, не надав суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження таких тверджень, зокрема, квитанцій про сплату зазначених сум саме відповідачем.

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки останній порушив його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме в простроченні платежів згідно з умовами договору та неповерненні кредитних коштів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 гривень позивач надав копію Договору про надання правової допомоги № 27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року, протокол погодження вартості послуг до Договору надання правової допомоги № 27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року, додаткову угоду № 1 до Договору про надання правової допомоги № 27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року, акт прийому-передачі наданих послуг від 27 грудня 2024 року (а. с. 81-86).

Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Відповідач та його представник відповідно до положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляли, співмірності цих витрат наданим позивачу адвокатом послугам не спростовували.

Таким чином, з урахуванням того, що позов задоволений частково (57,18 %), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 1385.13 гривень (2422.4 грн * 57.18 % / 100 % = 1385,13 грн) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4002.6 гривень (7000 грн * 57.18 % / 100 % = 4002.6 грн).

У відзиві на позовну заяву (а. с. 109-120) на виконання вимог пункту 8 частини третьої статті 178 Цивільного процессуального кодексу України представник відповідача зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом цієї справи становить 10000 гривень.

07 квітня 2025 року на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень представник відповідача надав суду копію ордеру від 19 лютого 2025 року, копію Договору про надання професійної правничої допомоги № 19/02 від 19 лютого 2025 року, копію Акту про прийняття-передачу наданих послуг від 01 березня 2025 року, копію платіжної інструкції про оплату послуг адвоката від 21 лютого 2025 року на суму 10000 гривень (174-178).

У додаткових поясненнях (а. с. 153-157) представник позивача, вказуючи, що відповідач не долучив жодного документу на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, що унеможливлює встановлення дійсного розміру таких витрат, а сума 10000 гривень є завищеною, просив відмовити в стягненні таких витрат.

Відповідно до умов Договору про надання професійної правничої допомоги № 19/02 від 19 лютого 2025 року розмір гонорару адвоката Загороднього Є.О. становить 10000 гривень (а. с. 176 на звороті).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

З матеріалів справи видно, що представник відповідача під час розгляду цієї справи підготовив та подав до суду відзив на позов, додаткові пояснення, два клопотання про витребування доказів, два адвокатських запити, клопотання про долучення доказів.

Представник позивача відповідно до положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення розміру понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, співмірність фіксованого гонорару адвоката наданим відповідачу послугам не спростовував.

З урахуванням того, що позов задоволений частково (57,18 %, відмовлено у задоволенні 42,82 %), з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4282 гривні (10000 грн * 42.82 % / 100 % = 4282 грн).

На підставі викладеного, статей 526, 530, 549, 610, 612, 629, 634, 1054 Цивільного кодексу України та керуючись статтями 137, 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 280, 282, Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за договором кредитної лінії № 479461422 від 30 серпня 2021 року в розмірі 33997 (тридцять три тисячі дев`ятсот дев`яносто сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 12500 (дванадцять тисяч п`ятсот) гривень, заборгованість за відсотками 21497 (двадцять одна тисяча чотириста дев`яносто сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» судовий збір у розмірі 1385 (одна тисяча триста вісімдесят п`ять) гривень 13 (тринадцять) копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4002 (чотири тисячі дві) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» в користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4282 (чотири тисячі двісті вісімдесят дві) гривні.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», адреса місця знаходження: Харківське шосе, 19, офіс 2005, місто Київ, .

Представник позивача: Тараненко Артем Ігорович, адреса місця знаходження: вулиця Юрія Поправки, 6, офіс 21, місто Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Представник відповідача: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складене 08 квітня 2025 року.

Головуючий