Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/3428/25

Провадження № 2-о/185/200/25

01 квітня 2025 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бабія С.О., за участю секретаря судового засідання Вакули В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Павлоградський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті його батька ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер на території Калінінського району м. Донецька, яка наразі відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 є тимчасово окупованою територією України. Факт смерті був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Калінінського районного управління юстиції м. Донецька, про що складено актовий запис № 457. Оригінал свідоцтва про смерть втрачено за невідомих обставин ще до повноліття заявника, однак у сімейному архіві збереглася його засвідчена копія. Заявник звертався до Павлоградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області для отримання повторного свідоцтва про смерть, але отримав відмову через відсутність відповідного актового запису в реєстрі. Встановлення факту смерті необхідне заявнику для звернення щодо отримання грошового забезпечення у зв`язку зі зникненням безвісти рідного брата.

Заявник у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник заінтересованої особи Павлоградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на заяву не подав.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану такого факту. Згідно з абзацом другим частини 1 статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого до суду за межами такої території.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 4 цього Закону встановлено особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території.

Частинами 2, 3, 4 статті 9 зазначеного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території, а також їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи чи особи створені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт, виданий такими органами чи особами, є недійсним і не створює правових наслідків, крім випадків, визначених законом.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я чи судово-медичною установою, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Пунктом 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від

18 жовтня 2000 року № 52/5, передбачено, що за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї, державна реєстрація актів цивільного стану здійснюється відділами ДРАЦС за місцем звернення заявника.

На підтвердження факту смерті заявником надано копію засвідченого заявником свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , виданого відділом РАЦС Калінінського районного управління юстиції м. Донецька, відповідно до якого смерть настала ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок гострої коронарної недостатності. Також заявником надано копію засвідченого свідоцтва про своє народження, копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження та копію листа Павлоградського відділу ДРАЦС про відсутність актового запису про смерть ОСОБА_2 .

Оцінюючи подані докази, суд зазначає, що смерть особи є юридичним фактом, який має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, зокрема майнових і особистих прав громадян. У даному випадку встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідне заявнику для реалізації його законних прав, зокрема для звернення заявника щодо отримання грошового забезпечення у зв`язку зі зникненням безвісти рідного брата.

З огляду на те, що смерть настала ІНФОРМАЦІЯ_1 на території, яка згодом стала тимчасово окупованою, заявник об`єктивно позбавлений можливості отримати первинні документи, видані закладом охорони здоров`я чи судово-медичною установою, оскільки вони залишилися на окупованій території. Державний реєстр актів цивільного стану громадян на момент смерті (2002 рік) ще не вівся, що унеможливлює відновлення актового запису без судового рішення.

Суд враховує положення статей 3, 8 Конституції України, якими встановлено принцип верховенства права та обов`язок держави забезпечувати права і свободи людини.

У відповідності до положень ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, а і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванилес проти Іспанії»). ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність.

Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним,

Суд вважає, що подана копія свідоцтва про смерть, а також інші докази, зокрема свідоцтво про народження заявника, підтверджують родинний зв`язок між заявником і померлим, у контексті вимог абз.2 ч.2 ст.317 ЦПК, а також факт і дату смерті ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є доведеним. Законодавством не передбачено іншого порядку встановлення цього факту за таких обставин, окрім судового розгляду. Задоволення заяви надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть у компетентному державному органі України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 293, 294, 315, 317 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт смерті фізичної особи, а саме те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженець м. Донецька Донецької області, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в Калінінському районі м. Донецька, причина смерті гостра коронарна недостатність.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Копію рішення направити до Павлоградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для державної реєстрації факту смерті.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя С. О. Бабій