ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3062/25 Справа № 183/2542/24 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Макарова М.О., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та на додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивований тим, що 11 листопада 2023 року о 12 годині 00 хвилин в Дніпропетровській область на перехресті об`їзної дороги м. Самар і автодороги м. Самар з с. Мар?янівка, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Suzuki Grand Vitara», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 та «Ford С-Мах», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який належить позивачеві на праві приватної власності, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та спричинені збитки.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на останнього накладено адміністративне стягнення.

Відповідно до висновку (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ) № 01003/24 від 01 березня 2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу - автомобіль «Ford C-МАХ», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, складає 305 156 грн. 04 коп. Ринкова вартість колісного транспортного засобу - автомобіль «Ford C-MAX», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , у аварійному (пошкодженому) стані після ДТП складає 71 125 грн. 50 коп. Окрім цього в зазначеній експертизі також зазначено вартість відновлювального ремонту КТЗ, яка складає - 469 699,75 грн.

Зазначав, що з висновку експертизи убачається, що автомобіль «Ford С-МАХ», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП вважається фізично знищеним, з урахуванням позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року, справа № 758/8578/15-ц, провадження № 61-8962св18 та постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року, справа №164/342/17, провадження № 61-30093 св 18, а тому потерпілому відшкодується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, що складає згідно з висновком експертизи 234 030 грн. 54 коп.

У подальшому представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог, в обґрунтування якої зазначив, що МТСБУ виплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 160 000 гривень 00 копійок.

У зв`язку з чим, з метою відновлення свого порушеного права, посилаючись на норми ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь 74 030,54 грн. залишок не відшкодованої шкоди (234 030 грн. 54 коп. - 160 000 грн.), спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року позовні вимоги - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 74 030,54 грн. (сімдесят чотири тисячі тридцять гривень 54 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 740,31 грн. (сімсот сорок гривень 31 копійка).

Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн., а також витрат на проведення товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ у розмірі 4 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, просив понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції в частині витрат на правову допомогу покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом позивач повідомлений належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1,4 ст. 357 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 листопада 2023 року о 12 год. 00 хв. в Дніпропетровській області, на перехресті об`їзної дороги м. Самар і автодороги м. Самар з с. Мар?янівка сталася ДТП з участю автомобіля «Suzuki Grand Vitara», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 та «Ford С-Мах», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2023 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні цієї ДТП, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн. Зазначена постанова набрала законної сили 15 грудня 2023 року (а.с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, наданого суду у засвідченій представником позивача копії, автомобіль «FORD C-MAX», державний номер НОМЕР_2 , належить на праві власності позивачеві ОСОБА_2 (а.с. 7).

Відповідно до висновку (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ) № 01003/24 від 01 березня 2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу - автомобіль «Ford C-МАХ», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, складає 305 156 (триста п?ять тисяч сто п?ятдесят шість) грн. 04 коп. Ринкова вартість колісного транспортного засобу - автомобіль «Ford C-MAX», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , у аварійному (пошкодженому) стані після ДТП складає 71 125 (сімдесят одна тисяча сто двадцять п?ять) грн. 50 коп. Вартість відновлювального ремонту КТЗ, складає 469 699,75 грн. (а.с. 14-27).

Згідно з роздруківки кабінету потерпілого сайту МТСБУ ОСОБА_2 виплачено відшкодування у розмірі 160 000,00 грн. (а.с. 101).

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно із ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Згідно з п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Пункт 30.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15.03.2018 у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 04.04.2018 у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18.04.2018 у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13.06.2018 у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31.10.2018 у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12.12.2018 у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18.12.2018 у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), та від 30.01.2019 у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18).

Під час розгляду справи судом установлено, що транспортний засіб позивача є фізично знищеним, внаслідок ДТП, що сталася 11 листопада 2023 року, відповідно до висновку (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ) № 01003/24 від 01 березня 2024 року, так як його відновлювальний ремонт значно перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а матеріальна шкода завдана автомобілю дорівнює його ринковій вартості.

Крім того, відповідачем не було спростовано вказаний висновок експерта.

Таким чином, позивачу як власнику пошкодженого транспортного засобу, на підставі п. 30.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачеві належить до відшкодування сума матеріальної шкоди, завдана в наслідок ДТП, яка сталася 11 листопада 2023 року в розмірі 234 030 грн. 54 коп., а з урахуванням виплаченої позивачеві МТСБУ суми в розмірі 160 000 грн., залишок суми до відшкодування складає - 74 030,54 грн.

Доводи апелянта щодо заявлення позовних вимог до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_1 керував автомобілем Suzuki Grand Vitara державний номер НОМЕР_1 , перебуваючи у складі військової частини НОМЕР_3 ЗСУ та під час виконання ним службових обов`язків, а тому в силу закону та рішень Верховного Суду, належним відповідачем по вказаній справі мала бути саме Військова частина НОМЕР_3 , колегія суддів не приймає до уваги.

На підтвердження своїх доводів апелянтом було надано суду апеляційної інстанції:

- військовий квиток ОСОБА_1 , серія НОМЕР_4 ;

- посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 серія НОМЕР_5 ;

- довідку військової частини НОМЕР_3 від 23.05.2024 року, згідно якої старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 з 23.08.2023 року.

Аналогічні документи були подані відповідачем і до суду першої інстанції (а.с. 66, 67-69, 77).

За приписами частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Стороною відповідача не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що вказаний автомобіль належить на праві власності чи іншого управління - ВЧ НОМЕР_3 .

Крім того, як вбачається із матеріалів, згідно схеми місця ДТП, яка сталася 11 листопада 2023 року, яка була підписана сторонами по справі, власником автомобілю «Suzuki Grand Vitara», номерний знак НОМЕР_1 , яким під час скоєння ОСОБА_1 ДТП зазначено - KAZEROVSKIS JANIS (а.с. 12 зворот).

Проте, відповідачем не було надано доказів на якій правовій підставі KAZEROVSKIS JANIS було передано автомобіль «Suzuki Grand Vitara», номерний знак НОМЕР_1 військові частині НОМЕР_3 .

Також не надано доказів на підтвердження факту виконання ОСОБА_1 службових обов`язків саме в момент керування вказаним автомобілем та настання ДТП з ОСОБА_2 11 листопада 2023 року, як і не надано документів, які б підтверджували факт передачі автомобіля ОСОБА_1 - військовою частиною НОМЕР_3 для виконання службових або трудових обов`язків.

Колегія суддів звертає увагу, що сам по собі факт перебування на військовій службі у ВЧ НОМЕР_3 ОСОБА_1 не може бути тотожним виконанню ним службових обов`язків на час ДТП.

Апелянт не був позбавлений можливості надати, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційної усих належних доказів в обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог та рішення суду, оскільки матеріалами справи підтверджено його належне сповіщення про розгляд справи.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Що стосується оскарження додаткового рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року, колегія суддів вважає за можливе зазначити наступне.

09 грудня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 , адвоката Павлова Є.Г., про ухвалення додаткового рішення у справі № 183/2542/24, у якій просить ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про стягнення витрат у вигляді витрат на професійну (правничу) допомогу згідно з договором про надання правової допомоги №25/01-24 від 25.01.2024 в загальній сумі 12 500 грн., а також витрати пов`язані із залученням експерта на суму 4000 грн.

Від представника відповідача адвоката Онасенка О.М. через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги. В обґрунтування клопотання представник зазначив, що оскільки позивачем будь-яке документальне підтвердження витрат пов`язаних з професійною правничою допомогою на орієнтовну суму у розмірі 12 500 грн. 00 копійок ( дванадцять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) відповідно до ст. 246 ЦПК України не надано суду до матеріалів цієї цивільної справи, то у відшкодуванні таких витрат слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Згідно з п. 3 ч. 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідну заяву разом з доказами представником позивача подано в межах зазначеного строку.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що документів на підтвердження оплати додаткових наданих послуг адвокатом Павловим Є.Г., до заяви про ухвалення додаткового рішення, взагалі не надано, колегія суддів не приймає до уваги.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що до матеріалів справи не було надано нового розрахунку понесених витрат на правову допомогу адвокатом Павловим Є.Г., оскільки дане твердження спростовується матеріалами справи.

Як вбачається із матеріалів справи, 09 грудня 2024 року ОСОБА_3 було надано суду акт про прийняття-передачі наданих послуг № 2 від 06 грудня 2024 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у ряді постанов Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020 зазначається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

За таких обставин, ураховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значення справи для сторони, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 7 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що, на думку суду, така сума витрат на професійну правничу допомогу буде співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг у суді та відповідатиме критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Щодо вирішення питання про стягнення витрат на проведення експертизи, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити наступне.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати пов`язані із проведенням експертизи.

Частиною 6 ст. 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п. 45 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну. Тому в ухвалі про призначення експертизи суд вправі зобов`язати відповідну сторону перерахувати, у тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи експертній установі (судовому експерту, який не є працівником державної спеціалізованої установи) (стаття 7 Закону України "Про судову експертизу"). Після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК (ст. 141 ЦПК України в чинній редакції).

Відповідно до п. 35 Постанови, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК (ст. 141 ЦПК України в чинній редакції) та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22 вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд ураховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Тому сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (особливо, якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже не є такою, що відповідає принципу верховенства права.

Як убачається з матеріалів справи, з метою установлення матеріального збитку, до подачі позову до суду, позивачем проведено товарознавчу експертизу з визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику ТЗ в результаті чого експертом складено висновок № 0103/24 від 01 березня 2024 року (а.с. 14-28).

29 січня 2024 року та 04 березня 2024 року позивачем ОСОБА_2 сплачені платежі 2800,00 грн. призначення платежу «визначення суми матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Ford C-MAX», 1200,00 грн. «визначення ринкової вартості КТЗ автомобіля «Ford C-MAX», що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 29).

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача витрат на проведення товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ у розмірі 4 000,00 грн.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Вирішуючи питання витрат на правову допомогу при розгляді апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Така правова позиція узгоджується із додатковою постановою КЦС ВС від 04.10.2024 у справі № 753/12781/23.

Так, позивачем ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, які складаються з:

1. Ознайомлення з апеляційною скаргою представника відповідача 0,5 год. 1000 грн.

2. Підготовка відзиву на апеляційну скаргу, відправлення копії відзиву на апеляційну скаргу, направлення відзиву з додатками до Дніпровського апеляційного суду через систему «Електронний суд» 3 год. 5 000 грн.

Докази понесених витрат були додані до відзиву на апеляційну скаргу, а саме: акт про прийняття передачі наданих послуг від 12.02.2025 року та прибутково касовий ордер від 12.02.2025 року на суму 6 000 грн.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката.

Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

Статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих за складністю доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Не погодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Отже, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Частиною 1 статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: договір про надання правничої допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 вказується, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Також у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, п. 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі №904/4507/18).

Вирішуючи розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів приймає до уваги, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не надав заперечення щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, та беручи до уваги принцип пропорційності розподілу судових витрат, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, колегія суддів приходить висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн., що на думку апеляційного суду, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2024 року та на додаткове рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

І.А. Єлізаренко