Єдиний унікальний номер судової справи 945/766/21
Номер провадження 22-ц/812/544/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

07 квітня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сіхарулідзе Д.Г.,

особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_2 та його представників

адвоката Романової І.Д., адвоката Чайковського І.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Романовою Іриною Дмитрівною, рішення, яке ухвалено Миколаївським районним судом Миколаївської області 22 червня 2021 року під головуванням судді Шаронової Н.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 1994 року.

В період шлюбу подружжям за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 11 серпня 2004 року було придбано нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вказане нерухоме майно сторони зареєстрували за ОСОБА_3 .

На час звернення позивача до суду сторони не можуть знайти спільної згоди з приводу розподілу вищевказаного нерухомого майна.

Позивач зазначає, що в силу положень ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Посилаючись на викладені обставини та положення СК України, ОСОБА_1 просила поділити спільне нерухоме майно подружжя, набуте за час шлюбу, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину нежитлових будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 надав до районного суду заяву від 27 травня 2021 року, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнав в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі (а.с.49).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що складається з нежитлових будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину нежитлових будівель, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Судове рішення мотивовано тим, що спірне нерухоме майно набуте подружжям за час шлюбу й належить їм на праві спільної сумісної власності, та при поділі цього майна частки кожного з подружжя є рівними, а тому з врахуванням зазначених обставин та визнання відповідачем позову, позовні вимоги підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі особа, яка не приймала участі у розгляді справи ОСОБА_2 , від імені якого діє його представник адвокат Романова І.Д., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не був залучений до участі у даній справі, проте вказане рішення впливає на його права.

Так, на момент звернення позивача до суду із вказаним позовом, у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебував на примусовому виконанні виконавчий лист №490/10369/15-ц, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва 16 січня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у розмірі 5 484 497 грн. 70 коп., який входить до зведеного виконавчого провадження.

В межах виконавчого провадження, з виконання в тому числі і вищевказаного виконавчого документу, державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 , зокрема, на нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Особа, яка подала апеляційну скаргу звертала увагу на те, що поділ спільного майна подружжя відбувся за наявності відкритого виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника і це може призвести до уникнення сплати боргу за договорами позики та завдає шкоди інтересам ОСОБА_2 , як кредитора, який не був залучений до участі у даній справі.

Оскільки поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, особа, яка подала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказаній нормі кореспондуються положення ч.1 ст.352 ЦПК України, згідно з якою учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, положеннями ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст.352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зазначено, що «аналіз ч.1 ст.352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №522/2736/16-ц (провадження №61-13633св21) зроблено висновок, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкту незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення, судове рішення стосується прав та/або інтересів особи на користь якої постановлено таке судове рішення».

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18) та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17. Судова практика щодо вирішення подібної категорії спорів є сталою та незмінною.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_1 від 10 червня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 10 червня 1994 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).

Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 , зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 березня 2010 року та копії Витягу серії ССТ №860327 про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №25495743 від 05 березня 2010 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Опис об`єкта: складається з основних будівель літ. М-1, загальною площею 1551.4 кв.м, літ. Ф-1-3, загальною площею 584.1 кв.м, літ. Ш-1, загальною площею 316.2 кв.м, літ. Ы, загальною площею 197.0 кв.м, літ. Я-1, загальною площею 1303.4 кв.м. Підстава: рішення виконкому Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області/свідоцтво про право власності видано замість договорів купівлі-продажу від 11 серпня 2004 року р. №1202 від 29 квітня 2005 року р. №3Б/. Дата: 20 жовтня 2009 року. Номер: 53 (а.с.9,10).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , було набуто подружжям в період шлюбу, а за такого, воно є спільним сумісним майном подружжя, а тому підлягає поділу.

Разом з тим, до матеріалів справи додано документи, з яких убачається, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 вересня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено (справа №490/10369/15-ц). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 5 484 497 грн. 70 коп. загальної суми бору за договором позики. Вирішено питання розподілу судових витрат.

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 вересня 2018 року залишено без змін.

16 січня 2019 року Центральним районним судом міста Миколаєва був виданий виконавчий лист №490/10369/15-ц, який був спрямований до виконавчої служби на виконання (а.с.75).

18 січня 2019 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження №58134607 з виконання виконавчого листа №490/10369/15-ц. В межах вказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем було накладено арешт на майно, що належить боржнику (а.с.76).

На час звернення позивача ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебував на примусовому виконанні виконавчий лист №490/10369/15-ц, виданий Центральним районним судом міста Миколаєва 16 січня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики у розмірі 5 484 497 грн. 70 коп., який входить до зведеного виконавчого провадження.

В межах виконавчого провадження з виконання, в тому числі і вищевказаного виконавчого документу, державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 , у тому числі, на нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18) вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Отже, у справі, що розглядається, встановлено, що на момент звернення позивача до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконані у ВДВС знаходилось виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №490/10369/15-ц про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів в загальному розмірі 5 484 497 грн. 70 коп. і на спірне майно виконавцем накладено арешт.

Натепер, рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 не виконано.

За такого, ухваленням судом першої інстанції рішення суду про поділ майна подружжя фактично призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна та виконання судового рішення про стягнення боргу. Отже, відповідне судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора ОСОБА_2 (особи на користь якої ухвалено таке судове рішення).

Вирішуючи справу по суті, колегія суддів не заперечує презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а також права подружжя на поділ майна, що є об`єктом їх спільної сумісної власності, але звертає увагу на те, що реалізація цього права не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю.

Згідно ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18), у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17 (провадження №61-30545св18), від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц (провадження №61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі №726/831/15-ц (провадження №61-45301св18), від 21 жовтня 2020 року у справі №753/15957/18 (провадження №61-10551св20).

Також, за відсутності передбачених ч.2 ст.73 СК України підстав для накладення стягнення на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, механізм визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, на стадії примусового виконання рішення суду передбачено, зокрема ст.443 ЦПК України та ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи відсутність фактичного спору між подружжям про поділ майна, що підтверджується наявною у справі заявою ОСОБА_3 про визнання позовних вимог позивача, подання позову після відкриття виконавчого провадження, накладення арешту та наявність невиконаного відповідачем рішення суду про стягнення боргу на користь іншої особи, що підтвердив в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що поділ майна подружжя у даній справі не може використовуватися позивачем та відповідачем для уникнення сплати боргу відповідачем, як боржником за вимогами про стягнення боргу та виконання судового рішення.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не перевірив вказаних обставин, тому помилково задовольнив позов.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з одночасним ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в обраний нею спосіб, з урахуванням наявності обтяження, яке зареєстроване у відповідному порядку на нерухоме майно, яке є предметом поділу між сторонами.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Романовою І.Д., частково задоволено, то з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню 8 500 грн. 95 коп. судового збору, сплаченого останнім в апеляційній інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Романовою Іриною Дмитрівною, задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), судовий збір у розмірі 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. 95 коп., сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 09 квітня 2025 року