Справа № 522/49/24
Провадження № 2/522/2032/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Абухіна Р.Д.,
з участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Київський відділ державної виконавчої служби в місті Одеса Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з земельної ділянки,
В подальшому зазначене майно було придбано ОСОБА_4 28.07.2008р. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. за реєстраційним номером №3172.
Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 14.04.1984р. між Позивачем та ОСОБА_4 було укладено шлюб.
Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.08.2023р., ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
09.10.2023р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В. було заведено спадкову справу №44/2023.
Відповідно до Довідки щодо надання відомостей стосовно спадкоємців по спадковій справі №65/02-14 від 29.02.2024р. зазначено, що спадкоємцем після ОСОБА_4 є її чоловік ОСОБА_1 , тобто Позивач.
01.10.2024р. №366/02-14, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В. Позивачу було видано довідку, у якій зазначено:
Відповідно до інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено наявність арешту на вищезазначену земельну ділянку, накладену 05 липня 2011 року на колишнього власника - ОСОБА_2 . Враховуючи вищезазначене, видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину є неможливою, у зв?язку з наявністю обтяження нерухомого майна увигляді арешту. Додатково повідомляю, що, спадкоємець має право звернутись до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.»
Позивач вважає, що арешт наразі є неправомірним та таким, що порушує його майнові права, адже Позивач не має можливості розпоряджатися на власний розсуд власним майном.
Справа на підставі розподілу надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р.Д.
Ухвалою суду від 19 листопада 2024 року було відкрито провадження по даній справі.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на позов не скористалися.
В судове засідання для розгляду справи по суті сторона Позивача не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та наполягала на задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
В подальшому, було направлено адвокатський запит вих. №18 від 18.04.2024р. до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області з проханням надати завірену належним чином копію виконавчого документу, на підставі якого, було відкрито виконавче провадження №24509482, надати завірену належним чином копію постанови №24509482, виданої 05.07.2011р. та надати інформацію щодо стану виконавчого провадження на даний час.
У зв`язку із тим, що на сайті Судова Влада, а також у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня інформація стосовно стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, представник Позивача звернувся з адвокатським запитом №19 від 18.04.2024р. до Київського районного суду м. Одеси з проханням отримати інформацію щодо даної справи.
15.05.2024р. адвокатом було отримано відповідь на адвокатський запит №19 від 18.04.2024р. Київського районного суду м. Одеси вих. №9П-1019. У даній відповіді зазначено, що надати матеріали цивільної справи №2-2002/10 не вбачається можливим, у зв`язку зі спливом терміну зберігання вказаної справи.
В подальшому представником Позивача була отримана копія рішення Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі №2-2002/10.
У рішенні Київського районного суду м. Одеси по справі №2-2002/10 зазначено, що ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останнього на його користь суму позики, що дорівнює 268 205, 00 грн. Позов задоволено в повному обсязі. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму позики за договором від 06.08.2008р. в розмірі 277 819,50грн. та судові витрати и розмірі 1730грн.
01.10.2024р. №366/02-14, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарської В.В. Позивачу було видано довідку, у якій зазначено:
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV від 21.04.1999) у редакції, чинній на час винесення постанови про накладення арешту, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV від 21.04.1999) у редакції, чинній на час винесення постанови про накладення арешту, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Стаття 8 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV від 21.04.1999) у редакції, чинній на час винесення постанови про накладення арешту, встановлювала, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.
Згідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV від 21.04.1999) у редакції, чинній на час винесення постанови про накладення арешту, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Тобто, при накладені арешту, що зареєстрований Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови №24509482 від 05.07.2011р. були порушені права власника майна, та наразі порушуються права Позивача, як спадкоємця.
Так стороною по судовій справі №2-2002/10 та виконавчому провадженню Відповідачем/Боржником був ОСОБА_2 . Натомість на час накладення арешту майно належало ОСОБА_4 , яка є зовсім іншою особою.
Зазначені обставини порушують права ОСОБА_4 та Позивача, які не є сторонами виконавчого провадження чи судової справи, не є правонаступниками Боржника, та не повинні нести відповідальність за реального Боржника.
Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На сьогоднішній день Позивач позбавлений можливості реалізувати свої права як спадкоємця. Враховуючи вищенаведене, відсутні законні підстави для продовження існування арешту, який є перешкодою в реалізації прав Позивача, що є підставою для задоволення позову. Подальший арешт майна не забезпечує справедливого балансу між несприятливими наслідками та цілей, на досягнення яких спрямований арешт майна.
Спори про право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Пунктами 1, 2 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Частиною першою статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Статтею 15 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18, постанова Верховного Суду від 06.05.2024 у справі №725/3352/23).
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75).
ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (стаття 18 ЦПК).
Саме на етапі виконання судових рішень відбувається реальний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб та інтересів держави, підтверджених рішенням суду. Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Таким чином, на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та усі учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Київський відділ державної виконавчої служби в місті Одеса Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса) про зняття арешту з земельної ділянки задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 08.04.2025.
Суддя Р. Д. Абухін