КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5038/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Примак-Березовської О.С. в м. Київ 18 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, просила встановити факт того, що ОСОБА_1 була членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року у відкритті провадження відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що Міністерство оборони України не приймало рішень, не здійснювало дій та не чинило бездіяльність, якими було порушено права, свободи або законні інтереси заявника, та відповідно які можна було оскаржити в порядку адміністративного судочинства. Предметом заяви в порядку окремого провадження є встановлення факту проживання однією сім`єю, а не спір про право на отримання як членом сім`ї одноразової грошової допомоги.

Наводила зміст ст. 293, 294, 315, 316 ЦПК України, зазначала умови, при яких справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду.

Наголошувала, що предметом доказування під час розгляду справи про встановлення факту проживання однією сім`єю є передусім сукупність обставин, що згідно з законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено ч. 2 ст. 3 СК України. На підтвердження своїх вимог нею надано документи, які вказують на кровну спорідненість із загиблим, як брат та сестра, які не мають батьків та інших родичів, та були сиротами, докази реєстрації їх місця проживання за однією адресою, документи, які свідчать про спільні витрати для організації побуту, свідки, наявність домовленостей щодо користування та розпорядження майном. Із пояснень свідків вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до війни мешкали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, надавали взаємну допомогу, тобто мали взаємні права та обов`язки, властиві одній сім`ї.

Звертала увагу на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, у якій зазначено, що рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції, а юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Пояснювала, що у справі, яка переглядається, вона не посилається на прийняття в позасудовому порядку рішення органу державної влади або місцевого самоврядування по суті щодо факту, що має юридичне значення, і не оскаржувала в цій справі будь-яке подібне рішення, а звернулася до суду цивільної юрисдикції, щоб встановити факт, який належить встановлювати в судовому порядку за правилами ЦПК України, обраний нею спосіб захисту права узгоджується з положеннями чинного законодавства та висновками, викладеними у вищенаведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Вказувала, що заінтересована особа в даній справі - Міністерство оборони України, висновки про існування між сторонами спору про право не оскаржувало.

Від заінтересованої особи Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заінтересована особа просила прийняти законне і обґрунтоване рішення за апеляційною скаргою, повторно дослідити питання про дотримання ОСОБА_1 встановленого строку на усунення недоліків її апеляційної скарги.

Щодо юридичних фактів, які підлягають встановленню у порядку окремого провадження в судах цивільної юрисдикції, наводив зміст ст. 19, 293, 315, 318 ЦПК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов.

У той же час суд першої інстанції вказав, що матеріали справи містять повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29 січня 2024 року № 3/619 про те, що заява щодо отримання одноразової грошової допомоги від 03 січня 2024 року повернута ОСОБА_1 на доопрацювання, оскільки відсутні підтверджуючі документи про те, що вона була на утриманні загиблого ОСОБА_2 .

Наводив зміст ст. 19, 5, 4 КАС України, вважав, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку, що судом належної юрисдикції має бути надана оцінка суті відмови, що міститься у повідомленні ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29 січня 2024 року № 3/619. Отже, суд першої інстанції вважав неможливим розгляд заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту в порядку цивільного судочинства, оскільки правовідносини сторін є публічно-правовими.

Оцінюючи доводи відзиву Міністерства оборони України на апеляційну скаргу в частині порушення ОСОБА_1 встановленого строку на усунення недоліків її апеляційної скарги, апеляційний суд відхиляє такі доводи як необґрунтовані з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів отримання ОСОБА_1 копії ухвали Київського апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без руху.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому у відкритті провадження необхідно відмовити та роз`яснити заявниці право звернутися із адміністративним позовом до суду, встановленого законом.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не відповідають нормам права, які підлягають застосуванню, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в жовтні 2024 року звернулася до суду з даною заявою про встановлення факту, що вона була членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 рідним братом, з яким після смерті матері та визнання їх сиротами, вони підтримували тісний родинний зв`язок. Починаючи з 2015 року ОСОБА_2 проживав у родині заявниці, вони мали спільний бюджет та вели спільне домашнє господарство. 22 червня 2022 її брата мобілізували, а ІНФОРМАЦІЯ_3 під час військової служби ОСОБА_2 загинув, виконуючи бойове завдання. Після смерті брата відповідне сповіщення надіслано саме заявниці, вона отримала свідоцтво про смерть, займалася організацією похорону та згодом оформила свідоцтво про право на спадщину як єдиний член сім`ї.

У зв`язку із загибеллю брата ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з метою отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 15 млн. грн. Однак, у такій виплаті заявниці відмовлено через відсутність підтверджуючих документів про те, що вона була на утриманні загиблого ОСОБА_2 .

Оскільки від встановлення факту перебування на утриманні залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав, як члена сім`ї загиблого військовослужбовця на отримання одноразової грошової допомоги, просила задовольнити заяву.

До заяви ОСОБА_1 надано докази, якими вона обґрунтовує наявність факту родинних відносин з ОСОБА_2 , а також копію листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29 січня 2024 року на адресу ОСОБА_1 , якою заява ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 168 у зв`язку із загибеллю брата солдата ОСОБА_2 , повернута на доопрацювання, оскільки відсутні підтверджуючі документи, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні загиблого ОСОБА_2 (а. с. 44 - 45).

Отже, у розглядуваній справі ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18).

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Чинне цивільне процесуальне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та статті 315 ЦПК України.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції з огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, вказав, що оскільки ОСОБА_1 у порядку цивільного судочинства просить встановити факт, з метою оцінки обставин для подальшого захисту свого права у сфері правовідносин, які виникають між нею та суб`єктом владних повноважень Міністерства оборони України, оцінку таким фактам може надавати адміністративний суд, вирішуючи по суті спір публічно-правового характеру щодо наявності або відсутності права заявниці на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її рідного брата ОСОБА_2 .

Однак у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду, відступивши від висновків, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, вказала, що справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Отже, у суду першої інстанції не було підстав для врахування правових висновків у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц, від яких в постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду відступила.

Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила про неефективність підходу до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

У справі, що переглядається, Міністерство оборони України не приймало рішень, не здійснювало дій та не чинило бездіяльність, якими було порушено права, свободи або законні інтереси заявника, та відповідно які можна було оскаржити в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі з підстав того, що встановлення факту родинних відносин, спільного проживання та ведення спільного господарства, який має правове значення для ОСОБА_1 , підлягає розгляду виключно як публічно-правовий спір, є помилковими.

Апеляційний суд також враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 367/8237/23 (провадження № 61-9771св24) за позовом фізичної особи до Міністерства оборони України про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у якій позивач просила встановити факт родинних відносин, а саме: що є рідною сестрою загиблого військовослужбовця; встановити факт спільного проживання з загиблим військовослужбовцем, встановити факт ведення ними спільного господарства та факт наявності взаємних прав та обов`язків, як членів сім`ї до моменту загибелі, у якій ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 січня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, у відкритті провадження у цивільній справі відмовлено на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, роз`яснено позивачу право на звернення з цими вимогами в порядку адміністративного судочинства до Київського окружного адміністративного суду. Верховний Суд не погодився з висновками судів та направив справу на розгляд до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, вказавши, що позивачем у цій справі не заявлено вимог, які б підлягали розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Крім того, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про наявність у ОСОБА_1 спору про право із Міністерством оборони України, враховуючи наступне.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховний Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 виснував, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Тобто під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Якщо виникнення цивільного права залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

У постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що до юрисдикції цивільних судів справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що факт, про який йдеться у заяві ОСОБА_1 , має встановлюватися у позасудовому порядку разом із прийняттям суб`єктом владних повноважень рішення про виплату або відмову у виплаті такої допомоги на підставі вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанов КМУ № 975 і № 168.

Судом не враховано, що необхідність встановлення факту належності до членів сім`ї ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , необхідно заявнику для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою № 168, саме у зв`язку з тим, що заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує такий факт, тому вона звернулася до суду в порядку окремого провадження разом із заявою про встановлення факту і подала відповідні докази.

У пункті 2 Постанови № 168 (у редакції, чинній на смерті ОСОБА_2 ) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 грн., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону № 2011-XII, крім громадян рф або рб та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Відповідно до вимог статті 16-1 Закону № 2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

У пункті 2 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Отже, висновки суду першої інстанції про наявність спору про право є передчасними і нічим не підтвердженими, а також суперечать встановленим самим же судом першої інстанції обставинам про те, що в листі ІНФОРМАЦІЯ_2 в листі від 29 січня 2024 року заявнику ОСОБА_1 по суті не відмовлено у виплаті грошової допомоги, а лише повернуто заяву на доопрацювання.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року в справі № 179/986/23 (провадження № 61-10086св24) за заявою фізичної особи, заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні, у якій Верховний Суд скасував постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2024 року про залишення позову без розгляду в зв`язку з наявністю спору про право, та направив справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «DeGeouffre dela Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року).

Враховуючи вищевикладене, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, та з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.