ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 705/952/23
Провадження № 22-ц/821/500/25
Категорія: 305000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Гладиш О.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Трепак Олександр Іванович

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

представник відповідача: адвокат Наконечна Альона Вікторівна

треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Відділ державної виконавчої служби у м. Умань Уманського району

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Наконечної Альони Вікторівни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року (ухвалене під головуванням судді Піньковського Р.В. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Відділ державної виконавчої служби у м. Умань Уманського району про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

20 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ КБ «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Відділ державної виконавчої служби у м. Умань Уманського району про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що у приватній власності ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 3,14 га, розташована в адміністративних межах с.Антонівка Уманського району Черкаської області, яка перебуває в оренді ФГ «Грей».

У грудні 2022 року керівник ФГ «Грей» Чабан В.С. повідомив ОСОБА_1 про те, що постановою Уманського відділу ДВС в Уманському районі Черкаської області ЦМУМЮУ (м.Київ) накладено арешт на вказану земельну ділянку.

06.02.2023, вказує ОСОБА_1 він звернувся з письмовою заявою до Уманського відділу ДВС в Уманському районі Черкаської області ЦМУМЮУ (м.Київ) та отримав копії матеріалів виконавчого провадження №61560620. Відповідно до отриманих документів вбачається, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 25.01.2017 вчинила виконавчий напис №268, яким запропонувала стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 04.09.2007 №DN81AR03110020 в сумі 413784,62 грн. та 3000,00 грн. плати за вчинення виконавчого напису.

Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме: Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 від 29.06.1999 р., зокрема, спірний виконавчий напис вчинено за відсутності безспірності вимоги, без належного повідомлення позивача про вчинення нотаріальної дії та з пропущенням строків позовної давності.

Просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, 25 січня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №268, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за Кредитним договором №DN81AR03110020 від 04.09.2007 року в розмірі 413784 грн. 62 коп. та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 3000,00 грн.

Стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову в сумі 536,80 грн., судового збору за подання позовної заяви в сумі 1073,60 грн. та витрати за надання правничої допомоги адвоката в сумі 4500,00 грн.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2023 року забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису № 268, виданого 25 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, що відбувається у виконавчому провадженні ВП № 61560626, відкритому головним державним виконавцем Уманського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Рибак Людмилою Василівною, до вирішення спору по суті (набрання рішенням законної сили).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, 25 січня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №268, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за Кредитним договором №DN81AR03110020 від 04.09.2007 в розмірі 413784 грн. 62 коп. та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 3000,00 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1610,40 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 4500,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, вчинив виконавчий напис поза межами встановлених ст.88 Закону України «Про нотаріат» строків, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 29 січня 2025 року, представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Наконечна А.В., вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом були дотримані всі вимоги порядку вчинення нотаріальних дій, а банком надано усі необхідні документи, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи, які підтверджують заборгованість.

Також скаржник заперечував щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 4500 грн.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 05 березня 2025 року, представник ОСОБА_1 адвокат Трепак О.І, вважаючи доводи апеляційної скарги необгрунтованими, просив відмовити у її задоволенні, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 25 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис на підставі ст.ст.87-91 закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку та на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року №1172, що зареєстрований в реєстрі за №268, про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості в розмірі 416784 гривні 62 копійки.

Як зазначено у виконавчому написі - стягнення здійснюється за період з 04.09.2007 року по 26.10.2016 року.

17.03.2020 Уманським РВДВС ЦМУМЮ (м.Київ) відкрито виконавче провадження №61560626 на підставі виконавчого напису №268 від 25.01.2017, що виданий приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 416784,62 грн, залишок боргу в сумі 416680,45 грн.

В межах ВП №61560627 постановою державного виконавця Уманського РВ ДВС ЦМУМЮ (м.Київ) від 18.06.2020 накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_1 .

В межах ВП №61560627 постановою державного виконавця Уманського РВ ДВС ЦМУМЮ (м.Київ) від 23.11.2022 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до кредитного договору №DN81AR03110020 від 04.09.2007 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір на період з 04.09.2007 року по 03.09.2014 року на отримання кредиту в розмірі 66250,00 грн (на споживчі цілі) зі сплатою щомісячних платежів та відсотків. В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає автомобіль ВАЗ 211540-110-20, НОМЕР_1 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2012 року на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DN81AR03110020 від 04.09.2007, в розмірі 97236 гривень 02 копійки, звернуто стягнення на заставне майно - автомобіль ВАЗ 211540-110-20, ХТА5646.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 листопада 2019 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DN81AR03110020 від 04.09.2007 стягнуто 117018,42 грн.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі-Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів є нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Тож, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Протягом розгляду справи, відповідачем не було надано належних і допустимих доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором, як і відсутні відомості, що сума заборгованості утворилась у зазначений у виконавчому написі період, при цьому, судом враховано термін кредитування та розмір кредиту, який передбачили сторони.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника.

Отож, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, ані відповідачем, ані приватним нотаріусом суду не надано жодних доказів, які б свідчили про правову природу спірної суми заборгованості, дату та правову підставу її виникнення, розрахунок боргу тощо.

Сама ж безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем оспорюється позивачем та не доведена відповідачем.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що у нотаріуса були відсутні законні та достатні підстави для вчинення виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису, боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Водночас, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Тож у суду відсутні докази того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус отримував від відповідача та позивача первинні документи щодо видачі кредиту та/або здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми процентів та пені, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Розрахунок боргу, зазначений у виконавчому написі щодо наявності грошового зобов`язання позивача за кредитом є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог Банку до позивача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню, чим не виконав вимоги ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та п.1 Переліку.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом були дотримані всі вимоги порядку вчинення нотаріальних дій, а банком надано усі необхідні документи, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи, які підтверджують заборгованість.

Однак такі доводи не є обґрунтованими з огляду на вищевикладені обставини справи та вимоги закону.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому, клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно із ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві представник позивача вказував на те, що попередні судові витрати, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи складають суму 4500 грн, на підтвердження чого надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №6 від 17.02.2023 року на підставі договору №1/02/23 від 06.02.2023 про надані послуги адвокатом Трепак О.І.

Проте, судом першої інстанції при стягненні з відповідача витрат на правову допомогу не було враховано, що стороною позивача не було надано достатніх доказів на підтвердження понесення таких витрат, зокрема, договору про надання правової допомоги, акту прийому передачі наданих послуг, рахунків тощо.

Відсутність вказаних доказів унеможливлює встановити обсяг роботи адвоката, погоджену стороною та адвокатом оплату за надання правової допомоги, умови розрахунку, а відтак суд позбавлений можливості оцінити відповідність заявлених витрат на правничу допомогу з умовами договору про надання правничої допомоги та інших відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені представником позивача адвокатом Трепаком О.І. витрати на правову допомогу у розмірі 4500 грн. є недоведеними, а відтак в їх задоволенні належить відмовити.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення по суті спору.

Разом з тим, оскільки здійснюючи розподіл витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, то рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатись в силі, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу адвоката.

Частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження за наслідками перегляду вказаної справи судом апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Наконечної Альони Вікторівни - задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Відділ державної виконавчої служби у м. Умань Уманського району про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - скасувати в частині стягнення витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення.

В стягненні витрат на правничу допомогу - відмовити.

В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова

/ повний текст постанови суду виготовлений 03 квітня 2025 року/