ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1492/25 Справа № 211/4162/23 Суддя у 1-й інстанції - Юзефович І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді БондарЯ.М.

Суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони

позивач - Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Юзефовичем І.О. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного судового рішення відсутні),

УСТАНОВИВ

У липні 2023 року позивач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обгрунтовання позову зазначив, що надає послуги з централізованого опалення відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 , але відповідач у повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювала, в результаті чого виникла заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.10.2013 по 31.05.2023 у сумі 26 903,05 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.05.2023 у сумі 223,25 грн. Вказані суми заборгованості позивач, а також інфляційні втрати в сумі 6 367,46грн. та 3% річних у сумі 1 978,02 грн. просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення), яка виникла за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 06.11.2013 по 31.05.2023 у сумі 26 815 (двадцять шість тисяч вісімсот п`ятнадцять) гривень 18 копійок; заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.05.2023 у сумі 223 (двісті двадцять три) гривні 25 копійок; інфляційні втрати в сумі 353 (триста п`ятдесят три) гривні 57 копійок; 3% річних у сумі 140 (сто сорок) гривень 20 копійок.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль`судовий збір у сумі 2 083 (дві тисячі вісімдесят три) гривні 25 копійок.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, упереджене відношення до наданих відповідачем заперечень та доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

Застосувати строк позовної давності до заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення), яка виникла за період з листопада 2013 до листопад 2020 року (враховуючи факт відсутності у розрахунку липня, серпня, вересня та жовтня 2020 року) 17 311,65 грн основного боргу, 3% річних за період з 01.11.2013 року по 01.05.2020 року (враховуючи факт відсутності у розрахунку взагалі червня, липня, серпня, вересня та жовтня 2020 року) - 1857,62 грн. та суми компенсації за інфляцію за період з грудня 2013 року по липень 2020 року 6013,91 грн.

Скасувати рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року від 07.10.2024 року та постановити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення), яка виникла за адресою: АДРЕСА_1 , за період з листопада 2020 року по березень 2023 року в розмірі 1539,27 грн., заборгованість по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.05.2023 у сумі 223,25 грн., 3% річних у розмірі 45,86 грн., інфляційні втрати в сумі 158,16 грн.

При цьому, скаржник зазначає, що у судовому засіданні, що мало місце 07.10.2024 о 11:00 я участі не приймала, адже за сімейними обставинами, не могла з`явитися до суду натомість в рішенні суду вказано, що воно винесене за участю відповідача ОСОБА_1 , що не відповідає дійсності. Окрім цього, від представника позивача завчасно до суду через електронний кабінет в системі «Електронний суд» 04/10/2024 (підписане о 09:58:43 07.10.2024) було подано клопотання про відкладення розгляду справи, в якому представник позивача просив суд: відкласти розгляд справи для підготування заперечень на додаткові пояснення відповідача (докази дати та часу підпису клопотання та його підпису в електронному кабінеті додаю) при цьому в судовому рішенні від 07.10.2024 вказано, що воно винесене за участю представника позивача. Також, від представника позивача надійшла заява створена (сформована) через електронний кабінет в системі «Електронний суд» від 07.10.2024 та підписана останнім вже о 14:58:59 тобто через 3 години після того, як мало відбутися засідання по справі, в якій вже представник позивача просить суд «розглядати справу за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення у справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів не заперечую» що також підтверджує відсутність представника позивача в цей день у залі суду взагалі.

Вказує, що відповідачем через електронний кабінет в системі «Електронний суд» відповідно до даних в картці реєстрації «Електронного суду» за вихідним номером: 03/10/24-1 та вихідною датою: 03.10.24 були подані додаткові пояснення по справі, дані пояснення подані до Довгинцівського районного суду 03.10.2024. Однак з невідомих причин, надіслані до суду 03.10.2024 о 16:50 та доставлені до суду 03.10.2024 о 17:03, не зважаючи на те, що 04.10.2024 це робочий день (п`ятниця), зареєстровані судом лише 07.10.2024 о 09:02 що вбачається з картки руху документу в електронному суді (копія картки руху документу додається), тобто за 3 години до початку судового засідання, але жодної згадки про ці пояснення у рішенні суду відсутні, - тобто фактично документи проігноровані судом, хоча отримані судом до початку судового засідання.

Вказує, що у вказаних поясненнях приведені детальні помилки і розбіжності між фактичними показниками приладу обліку встановленому у будинку за адресою АДРЕСА_2 , а також розбіжності у площі будинку та арифметичні помилки при визначенні сум, нарахованих до сплати. Зазначає, що вказані Додаткові пояснення надіслані відповідачу по справі 03.10.2024, отримані останнім 04.10.2024 про що безпосередньо сам позивач зазначив у клопотанні від 04.10.2024, поданому через «Електронний суд» та зареєстрованому судом першої інстанції 07.10.2024.

Звертає увагу на те, що позивачем не було надано всієї інформації, передбаченої ст.8 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», зокрема самих рахунків, а тому немає можливості з`ясувати вірність проведених позивачем розрахунків та виставленої відповідачу заборгованості без отримання від позивача детального розрахунку заборгованості з посиланням на конкретні формули, коефіцієнти, змінні, встановленні конкретними пунктами чи статтями діючих у кожен із зазначених в позовній заяві періодів. Вказує на те, що позивач у відповіді на відзив не надає ані детального розрахунку заборгованості, ані інформації, передбаченої статтею 8 Закону та взагалі не надав жодних доказів на підтвердження вірності зроблених ним розрахунків заборгованості. Також відповідач вказує на те, що позивач не інформував її про наявність заборгованості та її суму до тієї дати, коли вона отримала копію позову, у зв`язку з чим відповідач була позбавлена можливості сплатити цей розмір заборгованості та оскаржити його.

Відповідач звертає увагу на те, що суд відхилив заперечення відповідача з приводу того, що позивачем зроблений розрахунок із завищенням значень споживання теплопостачання до квартири відповідача, в результаті чого заборгованість нарахована в повному обсязі, що не відповідає фактично наданим послугам. Вказує, що позивачем не надано жодної інформації за яким саме тарифом нарахована заборгованість, оскільки дані про це відсутні у розрахунку заборгованості і не вказані позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву. Судом проігноровано той факт, що спір щодо заборгованості стосувався не скільки розміру тарифів, скільки обсягу наданих позивачем послуг. Відповідач вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення стосовно доведеності та правильності розміру заборгованості керувався усними поясненнями представника позивача щодо того, що наявність лічильника не впливає на розмір заборгованості.

Посилаючись на Деталізований розгорнутий розрахунок вартості послуги централізованого опалення за період з 01.10.2013 по 31.05.2023, наданого АТ «Криворізька теплоцентраль» у відповідь на адвокатський запит, вказує на те, що опалювальна площа будинку АДРЕСА_2 змінювалася тричі, при цьому жодних документів чи пояснень щодо того, чому будинок у різний період мав різну опалювальну площу, позивачем не надано. Вказує, що аналогічні розбіжності виявлені під час аналізу інших періодів, які є предметом судового розгляду справи та вони відображені у таблиці «копія розрахунку з виправленнями», зробленій на основі наданого на адвокатський запит АТ «Криворізька теплоцентраль» деталізованого розгорнутого розрахунку вартості послуги з централізованого опалення. Таким чином, надані позивачем у відповідь на адвокатський запит документи, містять розбіжності в частині спожитої теплової енергії і спростовують здійснені позивачем розрахунки заборгованості, що на думку відповідача є підставою для відмови у позові.

Відповідач зазначає, що з моменту встановлення лічильника 21.12.2020 року по березень 2023 року за розрахунком відповідача, доданим до апеляційної скарги, розмір заборгованості складає 126,23 грн., 3% річних = 0,91 грн., інфляційні втрати = 2,76 грн., а в межах строків позовної давності з листопада 2020 року розмір заборгованості складає 1 539,27 грн., 3% =45,86 грн., інфляційні втрати = 158,16 грн.

Також відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності та звертає увагу на те, що мова йде про періодичні платежі, тому має прийматися до уваги правова позиція викладена у Постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) Верховного Суду України. Вказує, що строк позовної давності для стягнення заборгованості за квітень 2015 року сплив у квітні 2018 року, а для заборгованості, наявної у жовтні 2016 року сплив у жовтні 2019 року. Натомість судом першої інстанції безпідставно не враховані норми законодавства та не застосован позовну давність за вказаний період.

Відповідач вказує, що нею ніякі поточні платежі з опалення у 2017 році не сплачувалися взагалі. Вважає, що погашення заборгованості за минулі роки, сформованої станом на 01.07.2014, де після внесення плати залишилася заборгованість у розмірі 46,91 грн., не є та не може вважатися визнанням поточних нарахувань та заборгованості за послуги з опалення за період з 2015 по 2023 роки включно. Звертає увагу на те, що визнання певної частини (чи періодичного платежу) боргу, не є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин боргу, саме така правова позиція викладена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 22 березня 2017 року у справі №6-43цс17.

Відповідач просить застосувати строк позовної давності щодо заборгованості що вказана позивачем в розрахунку за період з листопада 2013 року до листопада 2020 року (враховуючи факт відсутності у розрахунку липня, серпня, вересня та жовтня 2020) 17 311,65 грн. основного боргу, 3% річних за період з 01.11.2013 по 01.05.2020 (враховуючи факт відсутності у розрахунку червня, липня,серпня, вересня та жовтня 2020) 1857,62 грн. та суми інфляційних втрат за період з грудня 2013 року по липень 2020 року 6013,91 грн. знаходяться поза межами позовної давності та не підягають стягненню з відповідача у зв`язку з пропуском для їх пред`явлення строку позовної давності.

Навівши власний розрахунок заборгованості з урахуванням застосування позовновної давності, відповідач вказує про те, що заборгованість за послугу з постачанн теплової енергії за період з листопада 2020 по березень 2023 року включно складає 9 591,40 грн.; компенсація 3% річниї складає 120,40 грн.; компенсація інфляційних втрат складає 353,55 грн.; плата за абонентське обслуговування 223,24 грн.

При цьому, відповідач наголошує на тому, що з урахуванням копії розрахунку заборгованості з урахуванням корегування помилок позивача, в результаті перерахованої заборгованостіі сформованої позивачем за період з листопада 2020 по березень 2023 року включно включно за постачання теплової енергії, але з виправленням арифметичних помилок, допущених позивачем при розрахунку становить: за послугу з постачання теплової енергії 9 491,32 грн.; компенсація 3% - 107,46 грн.; компенсація інфляційних втрат 346,06 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому, позивач зазначає, що враховуючи факт часткової сплати заборгованості відповідачем та продовження строкі позовної давності на підставі Закону України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпеченн додаткових соціальних та соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короно вірусної хвороби (COVID-19) та п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, щодо продовження строків позовної давності на період воєнного стану, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

В додаткових поясненнях ОСОБА_1 просить застосуват строк позовної давності до заборгованостіі за спожиту послугу з постачання теплової енергії, яка виникла з листопада 2023 року по листопад 2020 року та задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2013 є власником квартириза адресою: АДРЕСА_1 , тому відповідно є споживачем послуги з централізованого опалення, яка надається АТ «Криворізька теплоцентраль» за вказаною адресою (а.с. 7, 8).

Як встановлено судом, АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається централізоване опалення до житла відповідача, однак, відповідачем зобов`язання по оплаті за надану послугу здійснюється неналежним чином та не в повному обсязі. Відповідачем у судовому засіданні підтверджено, що останній платежі неї зроблено у вересні 2017 року.

Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості (а.с. 9), сума боргу по оплаті за централізоване опалення за адресою: АДРЕСА_1 , складається із: заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.10.2013 по 31.05.2023 у сумі 26 903,05 грн., заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.05.2023 у сумі 223,25 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» виходив з іх обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами.

При цьому суд врахував, що відповідач стала власницею квартири з 06 листопада 2013 року та зменшив суму основного боргу з 26 903,05 грн. до 26 815,18 грн. за період не з 01.10.2013, а з 06.11.2013 коли відповідач стала власницею нерухомого майна. Окрім того, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦПК України, суд першої інстанції задовольнив часткового, а саме в межах трирічного строку який передував подачі позову до суду, стягнувши ці складові за період з 06.07.2020 по 23.02.2022, відповідно інфляційні втрати у розмірі 353,57 грн. та 140,20 грн. 3% річних.

Відмовляючи відповідачу у застосуванні позовної давності, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи, а саме, що відповідач у період з 01.04.2015 по 30.09.2017 вчиняла дії, що свідчили про визнання нею свого боргу, а саме сплата нарахованих позивачем сум за централізоване опалення. У зв`язку з чим строк давності переривався. Останній платіж у сумі 300,00 грн. зроблений відповідачем у вересні 2017 року, при цьому даний факт підтверджено відповідачем у судовому засіданні. Тобто з жовтня 2017 року пішов новий відлік строку позовної давності, тобто позивач мав пред`явити позов до суду 01.11.2020.

При цьому, суд врахував, що постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) на всій території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 було встановлено карантин. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020. «Карантинні» норми також були установлені п.12 розділу «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України. Цей пункт передбачає, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину. Законодавець застосував слово «продовжується», отже, він мав на увазі, що позовна давність спливає під час дії карантину, тому останнім днем строку слід вважати перший робочий день після закінчення карантину.

Окрім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 19, з якого вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У редакції Закону №3450-ІХ від 08.11.2023 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», п.19 ЦК викладено в наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Суд дійшов висновку, що з урахуванням переривання строку позовної давності сплатою відповідачем платежів у 2015-2017 роках, а також переривання строку на підставі наведених вище норм Закону, позивачем пред`явлено позов до суду 06.07.2023 без порушення строків позовної давності.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі досліджених та оцінених судом доказів наданих сторонами по справі, що відображено у судовому рішенні та не погоджується з доводами ОСОБА_1 , викладеними в апеляційній скарзі, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції та яким судом надана відповідна правова оцінка, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII (далі Закон №2189-VIII), Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 №2633-IV (далі Закон № 2633-IV) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, які діяли на час виникнення спірних правових відносин (далі Правила).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №2189-VIII).

Пунктами 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону №2633-IV, споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону №2189-VIII передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.8 Закону №2189-VIII, виконавець комунальної послуги зобов`язаний розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за комунальні послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором про надання комунальних послуг.

Частиною 2 ст. 26 Закону №2189-VIII визначено, що виконавець комунальної послуги або управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний самостійно здійснити перерахунок вартості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком за весь період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, а також сплатити споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законодавством або договором.

Як встановлено судом, АТ «Криворізька теплоцентраль» відповідно до тарифів на теплову енергію, постачається централізоване опалення до житла відповідача, однак, відповідачем зобов`язання по оплаті за надану послугу здійснюється неналежним чином та не в повному обсязі. Відповідачем у судовому засіданні підтверджено, що останній платежі неї зроблено у вересні 2017 року.

Так, згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості (а.с. 9), сума боргу по оплаті за централізоване опалення за адресою: АДРЕСА_1 , складається із: заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) за період з 01.10.2013 по 31.05.2023 у сумі 26 903,05 грн., заборгованості по оплаті за абонентське обслуговування за період з 01.11.2021 по 31.05.2023 у сумі 223,25 грн.

Доказів на спростовування зазначеного відповідачем не надано.

При цьому суд відхилив заперечення відповідача з приводу того, позивачем зроблений розрахунок із завищенням значень споживання теплопостачання до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті чого заборгованість нарахована в обсязі, що не відповідає фактично наданим послугам, вважаючи їх необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами.

Відповідно до положень ч.ч. 5, 6 та 7 ст.21 Закону №2189-VIII визначено, що ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат. Тарифи на комунальну послугу з постачання теплової енергії, що виробляється суб`єктом господарювання за допомогою систем автономного теплопостачання, визначаються та встановлюються органом, що регулює діяльність такого суб`єкта господарювання, окремо для кожного багатоквартирного будинку, обладнаного такою системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Як встановлено судом, відповідач, жодного разу не зверталась до позивача з приводу надання послуг не належної якості або у не належному обсязі, більш того відповідач повідомила про наявність лічильника обсягу постачання теплової енергії з грудня 2020 року.

Судом також були відхилені заперечення відповідача з приводу не проживання у квартирі та наявності фактичного проживання та реєстрації за іншою адресою, з огляду на те, що на відповідача з 06.11.2013 покладено тягар утримання майна, як власника квартири.

Згідно з частиною другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14.11.2011 у справі №6-40цс11).

Як зазначено в Аналізі практики застосування статті 625 ЦК України в цивільному судочинстві (лист Верховного Суду України від 01.07.2014), вирішуючи спори цієї категорії, судам слід враховувати, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 20.06.2012 у справі №6-68цс12, від 30.10.2013 у справі №6-59цс13).

Позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь інфляційних втрат у сумі 6 367,46 грн. та 3% річних від простроченої суми в сумі 1 978,02 грн., нарахованих на суму несплаченої заборгованості (а.с. 10).

Отже, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини другої статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції, дійшов правильного й обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч.2 ст.625 ЦПК України підлягають частковому задоволенню, а саме в межах трьохрічного строку, який передував подачі позову до суду, що повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.

Отже, інфляційні втрати та 3% річних мають бути нараховані та стягнуті з відповідача на користь позивача в межах трьохрічного строку за період з 06.07.2020 по 23.02.2022. Відповідно інфляційні втрати, виходячи з розрахунку цих складових, наданих позивачем становлять 353,57 грн., а 3% річних складають 140,20 грн.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення) з огляду на наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. Зокрема, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як встановлено судом та перевірено судом апеляційної інстанції (колегія суддів прослухала запис судового засідання від 30.08.2024) відповідач у період з 01.04.2015 по 30.09.2017 вчиняла дії, що свідчили про визнання нею свого боргу, а саме сплата нарахованих позивачем сум за централізоване опалення. У зв`язку з чим строк давності переривався. Останній платіж у сумі 300,00 грн. зроблений відповідачем у вересні 2017 року, при цьому даний факт підтверджено відповідачем у судовому засіданні. Таким чином з жовтня 2017 року пішов новий відлік строку позовної давності, тобто позивач мав пред`явити позов до суду 01.11.2020.

Однак, постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) на всій території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 було встановлено карантин.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020.

«Карантинні» норми також були установлені п.12 розділу «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України. Цей пункт передбачає, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину. Законодавець застосував слово «продовжується», отже, він мав на увазі, що позовна давність спливає під час дії карантину, тому останнім днем строку слід вважати перший робочий день після закінчення карантину.

Окрім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 19, з якого вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У редакції Закону № 3450-ІХ від 08.11.2023 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», п. 19 ЦК викладено в наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням переривання строку позовної давності, а саме сплатою відповідачем платежів у 2015-2017 роках (останній платіж у вересні 2017 року), а також переривання строку на підставі наведених вище норм Закону, позивачем пред`явлено позов до суду 06.07.2023 без порушення строків позовної давності.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав правильну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

В.О. Остапенко