ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/208/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року представник ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що між ПрАТ «СК «ВУСО» (Страховик) та ОСОБА_2 (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № -08-01 від 07.07.2021 року, за яким Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Hyundai Accent н.з НОМЕР_1 .

29.12.2021 року в м. Запоріжжя на перехресті вул. Українська та Прибережна магістраль сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), за участю автомобіля Hyundai Accent н.з НОМЕР_1 та автомобіля Geely JL 7162 н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

В результаті ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно з постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2022 року особою, винною у скоєнні ДТП, є ОСОБА_1 , якого було притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно умов договору страхування страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода (ДТП), (п. 4.1.1 Договору страхування). Розмір страхового відшкодування визначається Страховиком, виходячи із суми заподіяного в результаті настання страхового випадку матеріального збитку, але не більше розміру страхової суми. Підставою для визначення розміру збитку є рахунок станції технічного обслуговування, обраної Страховиком (п. 5.2 Договору страхування).

Відповідно до рахунку-фактури № 228, № 232 від 11.01.2022р., вартість відновлювального ремонту складає 56 260,00 грн. (56 410,00 сума рахунка 150,00 виключення п. 10 рахунка СТО) та 9 650,00 грн. Загальна сума складає 65 910,00 грн. = (56 260,00+9 650,00).

Відповідно до умов Договору, на підставі заяви Страхувальника ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 65 910,00 грн.

Перерахування грошових коштів здійснювалось наступним чином: 58 880,60 було перераховано на рахунок СТО; 7 029,40 грн. було проведено залік в рахунок несплаченої частини страхового платежу за Договором № 1-01 від 07.07.2021 року.

Факт проведення зазначеної виплати підтверджується страховим актом № 2212706-1 від 19.01.2022р., платіжним дорученням № 2425 від 19.01.2022р. та довідкою підтвердженням заліку страхового відшкодування від 03.02.2022р.

Відповідно до інформації, отриманої із ЄЦБД МТСБУ, цивільна відповідальність особи, винної в скоєнні ДТП на момент настання страхової події, була застрахована в ТДВ «СК «Мотор-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 206806360 (надалі Поліс), за яким ліміт за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн., франшиза 0,00 грн.

ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ТДВ «СК «Мотор-Гарант» із заявою на виплату страхового відшкодування №516 від 04.02.2022 року.

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , автомобіль Hyundai Accent н.з НОМЕР_1 , 2013 року випуску, тобто на момент ДТП строк експлуатації становив більше 7 років, а тому при здійсненні страхового відшкодування за Полісом ЕР 206806360 ТДВ «СК «Мотор-Гарант» було враховано знос та здійснено страхове відшкодування в сумі 34 294,20 грн., що підтверджується довідкою-підтвердженням надходження коштів №2056 від 02.06.2023р., на підтвердження чого ТДВ «СК «Мотор-Гарант» надіслало розрахунок суми страхового відшкодування.

Оскільки сума понесених збитків (з урахуванням особливостей здійснення страхового відшкодування за Полісом, визначених ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») в повному обсязі не була сплачена ТДВ «СК «Мотор-Гарант», то з огляду на приписи ст. 1194 ЦК України різниця між сумою страхового відшкодування за Полісом та фактично завданих збитків, а саме 31 615,80 грн. (65 910,00 (фактичний розмір шкоди) - 34 294,20 (виплата від ТДВ «СК «Мотор-Гарант») = 31 615,80) підлягає стягненню з винної особи ОСОБА_1 .

З метою врегулювання спору в досудовому порядку ПрАТ «СК «ВУСО» зверталося до відповідача з проханням відшкодувати шкоду в добровільному порядку та надсилало претензію № 3262/1 від 07.09.2023р. на відділення Нової пошти № 43 м. Запоріжжя. Проте станом на момент звернення до суду з позовом сума боргу залишилась несплаченою в повному обсязі.

Посилаючись на вказані обставини, представник ПрАТ «СК «ВУСО» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» завдану матеріальну шкоду в сумі 31 615,80 грн. та судовий збір в розмірі 2 684,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року позов ПрАТ «СК «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП, задоволено.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» завдану матеріальну шкоду в розмірі 31 615,80 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ВУСО» витрати з оплати судового збору в розмірі 2 684,00 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що страхова компанія ТДВ «СК «Мотор-Гарант», з якою в нього укладено договір цивільно-правової відповідальності ЕР 206806360 (Поліс), за яким ліміт становить 130 000,00 грн., визначили (набагато завищену) суму страхового відшкодування 34 294,20 грн. (це за всі пошкодження автомобіля Hyundai Accent н.з. НОМЕР_1 передньої та задньої частин автомобіля). А повинна була відшкодувати тільки пошкодження задньої частини, оскільки відповідно до довідки №533879 Національної поліції України Управління патрульної поліції в Запорізькій області чітко зазначені пошкодження автомобілів Geely JL №7162 (водій ОСОБА_1 ), який має механічні пошкодження передньої центральної частини, а автомобіль Hyundai Accent н.з. НОМЕР_1 (водій ОСОБА_3 ), має механічні пошкодження задньої центральної частина (про пошкодження задніх фонарів автомобіля Hyundai Accent ніде не зазначалося, ні в протоколі ДТП, ні в довідці поліції, а в калькуляції позивач вказує про заміну цих фонарів). Тобто походження механічних пошкоджень передньої частини автомобіля Hyundai Accent ніяким чином не знаходяться в причинному зв`язку з зіткненням автомобілів Hyundai Accent та Geely JL №7162.

Крім того, власником автомобіля Hyundai Accent та ПрАТ «СК «ВУСО» суду не надано ні євро протоколу про ДТП, в якому спричинено механічні пошкодження передньої частини автомобіля Hyundai Accent, ні транспортного засобу, з яким було зіткнення передньою частиною, також перешкоди попереду автомобіля Hyundai Accent на час огляду місця ДТП виявлено не було.

Звертає увагу, що страхові компанії ПрАТ «СК» «ВУСО» та ТДВ «СК «Мотор-Гарант» на місце пригоди не виїжджали, ПрАТ «СК» «ВУСО» оглядало автомобіль Hyundai Accent лише 04.01.2022, чи проводився огляд зазначеного автомобіля ТДВ «СК «Мотор-Гарант» не відомо, оскільки дана інформація відсутня.

Також, до справи не залучено в якості відповідача чи третьої особи ТДВ «СК «Мотор-Гарант», представники якої повинні дати пояснення щодо реальних виплат за пошкоджений автомобіль Hyundai Accent, також від власника автомобіля Hyundai Accent зауважень до ТДВ «СК «Мотор-Гарант» щодо визначеної суми збитків не надходило, незалежна оцінка пошкоджень автомобіля Hyundai Accent з боку власника автомобіля не проводилася.

Вважає, що спір щодо фактичних витрат на ремонт автомобіля та виплаченою страховою компанією ТДВ «СК «Мотор-Гарант» сумою між власником автомобіля Hyundai Accent та ТДВ «СК «Мотор-Гарант» не виникав. При наявності спору щодо фактичних витрат на ремонт автомобіля та виплаченою страховою компанією сумою, це є спір виключно між власником автомобіля ОСОБА_2 та ТДВ «СК «Мотор-Гарант».

Також зазначає, що Страхова компанія ПрАТ «СК» «ВУСО» не заперечує, що ТДВ «СК «Мотор-Гарант» здійснила виплату відповідно до вимог статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу.

Вважає, що він, ОСОБА_1 , не є відповідачем по справі, оскільки ліміт страхового полісу в сумі 130 000 грн. не перевищено. Зазначені доводи судом першої інстанції повністю не досліджені та їм не надано правової оцінки.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина 1 статті 369 ЦПК України).

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 03.04.2025 року.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що сума понесених збитків (з урахуванням особливостей здійснення страхового відшкодування за Полісом, визначених ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») в повному обсязі не була сплачена ТДВ «СК «Мотор-Гарант», тому з огляду на приписи ст. 1194 ЦК України різниця між сумою страхового відшкодування за Полісом та фактично завданих збитків, а саме 31 615,80 грн. (65 910,00 (фактичний розмір шкоди) - 34 294,20 (виплата від ТДВ «СК «Мотор-Гарант») = 31 615,80) підлягає стягненню з винної особи ОСОБА_1 .

Проте, з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.07.2021 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (Страховик) та ОСОБА_2 (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № -08-01, за яким Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Hyundai Accent н.з НОМЕР_1 .

Згідно умов договору страхування страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода (ДТП), (п. 4.1.1 Договору страхування). Розмір страхового відшкодування визначається Страховиком, виходячи із суми заподіяного в результаті настання страхового випадку матеріального збитку, але не більше розміру страхової суми. Підставою для визначення розміру збитку є рахунок станції технічного обслуговування, обраної Страховиком (п. 5.2 Договору страхування).

29.12.2021 року в м. Запоріжжя на перехресті вул. Українська та Прибережна магістраль сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля Hyundai Accent н.з НОМЕР_1 та автомобіля Geely JL 7162 н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

В результаті ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно з постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2022 року особою, винною у скоєнні ДТП, є ОСОБА_1 , якого було притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до рахунку-фактури № 228 та № 232 від 11.01.2022р., вартість відновлювального ремонту складає 56 260,00 грн. (56 410,00 сума рахунка 150,00 виключення п. 10 рахунка СТО) та 9 650,00 грн. Загальна сума складає 65 910,00 грн. = (56 260,00+9 650,00).

Згідно умов Договору, на підставі заяви Страхувальника ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 65 910,00 грн. Перерахування грошових коштів здійснювалось наступним чином: 58 880,60 грн. було перераховано на рахунок СТО; 7 029,40 грн. - проведено залік в рахунок несплаченої частини страхового платежу за Договором № 1-01 від 07.07.2021 року. Факт проведення зазначеної виплати підтверджується страховим актом № 2212706-1 від 19.01.2022р., платіжним дорученням № 2425 від 19.01.2022р., довідкою підтвердженням заліку страхового відшкодування від 03.02.2022 року.

Цивільна відповідальність особи, винної в скоєнні ДТП, на момент настання страхової події була застрахована в ТДВ «СК «Мотор-Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 206806360, за яким ліміт за шкоду, заподіяну майну, становить 130 000,00 грн., франшиза 0,00 грн.

ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ТДВ «СК «Мотор-Гарант» із заявою на виплату страхового відшкодування № 516 від 04.02.2022року.

Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 вбачається, що автомобіль Hyundai Accent н.з НОМЕР_1 2013 року випуску, тобто на момент ДТП строк експлуатації становив більше 7 років, а тому при здійсненні страхового відшкодування за Полісом ЕР 206806360 ТДВ «СК «Мотор-Гарант» врахувало коефіцієнт фізичного зносу та здійснило страхове відшкодування в сумі 34 294,20 грн., що підтверджується довідкою-підтвердженням надходження коштів №2056 від 02.06.2023р., на підтвердження чого ТДВ «СК «Мотор-Гарант» також надіслало розрахунок суми страхового відшкодування.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 993 ЦК України до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду зазначала висновки про те, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Згідно зі статтею 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли у зв`язку з виплатою позивачем на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України, шляхом звернення з позовом саме до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналогічні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження N 14-176цс18), яка стосувалася питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: чи до винної особи, чи в межах ліміту відповідальності до страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц (відступивши від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі N 6-2587цс15, відповідно до якого страховик мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права) дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону № 85/96-ВР, шляхом звернення з позовом саме до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про зворотне стягнення виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV) (такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження N 14-176цс18).

Наявність договору між винною у ДТП особою та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності на суму в межах страхового відшкодування, передбаченого в договорі, виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду в межах страхової суми (пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 № 201/16373/16-ц).

Відтак, Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

У справі, що переглядається, за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 206806360 ТДВ «СК «Мотор-Гарант» страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн. ПрАТ «СК «ВУСО» за договором добровільного страхування наземного транспорту виплатила потерпілій особі страхове відшкодування в розмірі 65 910,00 грн. У зв`язку з тим, що ТДВ «СК «Мотор-Гарант» відшкодувала позивачу тільки 34 294,20 грн. (з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу), тому різницю в сумі 31 615,80 грн. ПрАТ «СК «ВУСО» просило стягнути з відповідача.

Отже, розмір завданої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

А тому, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «ВУСО».

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що розмір спричиненої шкоди не перевищує ліміту відповідальності ТДВ «СК «Мотор-Гарант», а саме 130 000,00 грн., що виключає цивільну відповідальність винної особи за завдану шкоду, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про визначення завищеної суми страхового відшкодування, відсутності незалежної оцінки пошкоджень автомобіля Hyundai Accent, колегія суддів до уваги не бере з огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку, що обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, яке мало місце 29.12.2021 року, покладається на страховика відповідача в межах страхової суми, яка в даному випадку складає 130 000,00 гривень.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ПрАТ «СК «ВУСО».

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 4 026 грн. (а.с. 135).

За вказаних обставин з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026 грн.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (, місце знаходження: м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: невідомий) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03квітня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко