ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Харків

справа № 638/16147/20

провадження № 22ц/818/326/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2024 року в складі судді Хайкіна В.М.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання об`єктом спільної сумісної власності доходу та поділ доходу у рівних частках, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року розірвано. Фактично шлюбні та сімейні відносини між сторонами припинені у грудні 2017 року

Зазначив, що в період перебування у шлюбі ОСОБА_2 набула право власності на наступне майно: нежитлові приміщення першого поверху №18-:-26 загальною площею 136,3 кв. метрів, які розташовані у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 10 жовтня 2013 року; нежитлові приміщення першого поверху №І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122,5 кв. метрів, які розташовані в житловому будинку літ. «А-4» з адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 29 листопада 2013 року. Вказані договори укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без наміру створення жодних правових наслідків, які обумовлювалися правочинами.

Посилався на те, що на момент укладення договорів дарування зазначені нежитлові приміщення перебували у незадовільному стані і були непридатні для їх експлуатації і використання за цільовим призначенням. З 2013 року по 2016 рік, позивач разом із родиною, а також спільно з родиною ОСОБА_3 за рахунок як власних коштів, так і запозичених коштів, здійснювали капітальні ремонти вище перелічених нежитлових приміщень. Таким чином, вартість нежитлових приміщень істотно збільшилася.

Вказав, що з 2016 року ОСОБА_2 здається в оренду: нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_2 , згідно договорів оренди, укладених і пролонгованих між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 , з орендною платою 30 000,00 грн за місяць оренди; нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_1 , згідно договорів оренди, укладених і пролонгованих між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «ЕКСІСТ АВТОМОТІВ», з орендною платою 21 050,00 грн за місяць оренди.

До вересня 2018 року прибутки від здачі в оренду вказаного нерухомого майна розподілялись між колишнім подружжям у рівних частках по кожному в сумі 25 252,00 грн в місяць. Однак, з вересня 2018 року відповідачка наполовину скоротила виплату його частини прибутків від здачі в оренду нерухомого майна, а з грудня 2018 року повністю припинила такі виплати.

Вважав, що одностороння відмова відповідачки від виконання усної домовленості між ними щодо розподілу у рівних частках доходу, одержаного від здачі в оренду вказаного нерухомого майна, і припинення нею з грудня 2018 року виплати частки доходу позивача у розмірі 25 525,00 грн на місяць є порушенням його майнових прав.

01 листопада 2020 року на адресу відповідачки цінним листом з описом вкладення, кур`єрською доставкою та повідомленням про вручення ним була надіслана письмова пропозиція про досудове врегулювання спору і добровільну сплату половини отриманої відповідачкою орендної плати за 23 місяці, відповіді на яку не надано.

30 жовтня 2023 року Головним управлінням ДПС у Харківській області листом № 21618/5/20-40-73-03-12 до суду направлені копії щорічних податкових декларацій (форма F0103306) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за 2018, 2019 та 2020 роки, згідно яких ОСОБА_2 від надання в оренду власного нерухомого майна (КВЕД 68.20) отримала доход в розмірі 2 102 536,00 грн. Таким чином, половина доходу складає 1 051 268,00 грн.

Вказав, що за 2018 рік розмір інфляції становить 83 288,90 грн, 3% річних 37 127,00 грн; за 2019 рік розмір інфляції 156 044,54 грн, 3% річних 30 374,00 грн; за 2002 рік розмір інфляції 136 606,35 грн, 3% річних 26 692,00 грн.

Просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доходи в розмірі 2 102 536,00 грн, отримані ОСОБА_2 за 2018, 2019 та 2020 роки за надання в оренду нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку доходу, отриманого ОСОБА_2 за 2018, 2019 та 2020 роки за надання в оренду нежитлових приміщень в розмірі 1 051 268,00 грн, інфляційні втрати за 2018, 2019 та 2020 роки в розмірі 375 939,79 грн та 3% річних за користування протягом 2018, 2019 та 2020 років грошовими коштами в розмірі 94 193,00 грн, а всього стягнути 1 521 400,79 грн; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 доходи в розмірі 2 102 536,00 грн, отримані ОСОБА_2 за 2018, 2019 та 2020 роки за надання в оренду нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку доходу, отриманого ОСОБА_2 за 2018, 2019 та 2020 роки за надання в оренду нежитлових приміщень, розташованих по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в розмірі 1 051 268,00 грн, інфляційні витрати за 2018, 2019 та 2020 року в розмірі 375 939,79 грн та 3% річних за користування протягом 2018, 2019 та 2020 років грошовими коштами в розмірі 94 193,00 грн, а всього стягнуто 1 521 400,79 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 6 711,55 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог та зміну/доповнення предмету і підстав позову. Зазначила, що оскільки об`єкти нерухомості, які вона здає в оренду були набуті нею у власність на підставі договорів дарування, тому вони є її особистою приватною власністю. Отже, власником доходу, отриманого від здачі в оренду особистої приватної власності є виключно вона. Зазначила, що саме позивач має довести в сукупності, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про істотне збільшення вартості нежитлових приміщень, які надавалися нею в оренду, посилається, зокрема, на договори підряду № 05/14/1р та № 05/14/2р від 05 лютого 2014 року та на прибудкові касові ордери, однак їх оплата здійснювалася в тому числі і нею. В провадженні суду перебуває цивільна справа № 646/2031/21 за позовом ОСОБА_3 до неї та просить стягнути понесені ОСОБА_3 за ремонтно-будівельні роботи у нежитлових приміщеннях в сумі 845 000,00 грн, а отже наявність вказаного спору протирічить твердженню позивача у даному позові, що усі поліпшення робилися виключно за рахунок грошових затрат позивача. Посилалася на те, що згідно з звітом про оцінку нерухомого майна, станом на 08 жовтня 2013 року вартість нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 складає 206 843,00 грн, при цьому курс долара США становив 7,993 грн, тобто 25 878,01 доларів США, а згідно зі звітом про оцінку майна, на момент продажу цього нерухомого майна ринкова вартість становила 430 268,00 грн, що еквівалентно 14 707,55 доларів США. Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна, станом на 30 жовтня 2013 року вартість нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 становить 119 455,00 грн, при цьому курс долара США становив 7,993 грн, тобто 14 944,95 доларів США, а згідно з звітом про оцінку майна, на момент продажу цього нерухомого майна ринкова вартість становила 422 809,00 грн, що еквівалентно 14 452,59 доларів США. Об`єкти нерухомості після проведення ремонту, від яких вона отримувала дохід, не змінилися ані за площею, ані за функціональним призначенням. Збільшення вартості спірних об`єктів нерухомості, виражене у гривневому еквіваленті, пояснюється зростанням курсу валют у 2022 році в порівнянні з 2013 роком, а тому не повинно враховуватися судом. Вважала, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що належне їй на праві особистої власності майно істотно збільшилося у своїй вартості, не доведено внесення ним власних коштів у значному розмірі чи власних трудових затрат, що мало б наслідком істотне збільшення вартості спірних об`єктів нерухомого майна й підставою для визнання доходу від його оренди спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а також його поділу. Вказала, що доходи фізичної особи-підприємця, отримані нею після розірвання шлюбу, не підлягають поділу. Посилалася на те, що дохід від підприємницької діяльності підлягає розподілу між подружжям лише після визначення чистого прибутку та виплати учасникам дивідендів. Однак її дохід за період з 2018-2020 років включає і витрати на оплату обов`язкових податків і зборів. Зважаючи на те, що стягнута судом сума не враховує здійснених нею видатків, та розрахунок отриманого чистого прибутку позивачем наданий не був, підстави для стягнення судом частини доходу 1 051 268,00 грн відсутні. Зазначила, що доходи від підприємницької діяльності, набуті одним із подружжя під час шлюбу, можуть або накопичуватись, або витрачатись, відповідно, що доходи, набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї, не можуть бути повторно окремим предметом поділу. Поділу як спільне сумісне майно подружжя підлягають кошти, які є залишком коштів на рахунку в банківській установі на час розірвання між сторонами шлюбу. Однак суд першої інстанції не надав вмотивованого пояснення її доводам щодо витрачання цих коштів в інтересах сім`ї, зокрема, на утримання двох малолітніх дітей, їх розвитку, на потреби сім`ї в харчуванні, лікуванні, придбанні одягу, засобів гігієни, забезпечення відпочинку тощо.

04 жовтня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що можливість позивача на збільшення позовних вимог на стадії підготовчого провадження та подання до суду додаткових письмових доказів є його правом, передбаченим процесуальним законодавством, реалізація якого судом першої інстанції забезпечена. Зазначив, що спірні нежитлові приміщення протягом трьох років не використовувалися і знаходилися не тільки у незадовільному, а перебували в аварійному стані та саме за його кошти були здійснені капітальні ремонти вказаних приміщеннях.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що істотне збільшення вартості нерухомого майна відбулося внаслідок проведених позивачем капітальних ремонтів за його власні кошти і його вимоги про визнання доходу від надання в оренду цих приміщень об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ цього доходу у рівних частках є правомірними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 10 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.19 том 1).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.23 том 1).

За договором дарування від 10 жовтня 2013 року ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність нежитлові приміщення 1-го поверху № 18-:-26 загальною площею 136,3 кв м, які розташовані в житловому будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 4 цього договору вартість вказаних нежитлових приміщень становить 206 843,00 грн, згідно звіту про оцінку нерухомого майна у стислій формі, виконаного ФОП ОСОБА_6 08 жовтня 2013 року (а.с.24 том 1, а.с.19-20 том 3).

За договором дарування від 09 листопада 2013 року ОСОБА_3 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність нежитлові приміщення першого поверху № І, 1-11а, 1-11б, 1-13а,1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122, 5 кв. м., розташовані у житловому будинку літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 4 цього договору вартість вказаних нежитлових приміщень становить 119 455,00 грн, згідно звіту про оцінку нерухомого майна у стислій формі, виконаного ФОП ОСОБА_6 30 жовтня 2013 року (а.с.25 том 1, а.с.22-24 том 3).

У пункті 5 цих договорів зазначено, що вказані нежитлові приміщення візуально оглянуті обдаровуваною до підписання цього договору та передаються їй у технічному стані, придатному для нормального їх використання. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню нежитлових приміщень за призначенням, а також будь-яких перебудов чи перепланувань, незастережених у правовстановлюючому документі та в технічному паспорті на нежитлові приміщення, на момент огляду виявлено не було.

05 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельний Альянс «Моноліт» укладено договір підряду № 05/14/1р на проведення капітального ремонту нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , а саме: підготовчі роботи (демонтаж сантехнічного обладнання та трубопроводів, електричних приладів та електричної розводки); загально-будівельні роботи з перепланування приміщень; сантехнічні роботи; електромонтажні роботи; оздоблювальні роботи. Також надано смета, договірна ціна, відомість ресурсів до акту прийняття № 1 за березень 2016; акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за березень 2016; довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2016; локальний кошторис на будівельні роботи № 02-01-01; прибутковий касовий ордер № 119 від 31 травня 2016 року на суму 330 430,80 грн; прибутковий касовий ордер № 174 від 07 жовтня 2014 року на суму 330 000,00 грн (а.с.37-48 том 3).

05 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельний Альянс «Моноліт» укладено договір підряду № 05/14/2р на проведення капітального ремонту нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , а саме: підготовчі роботи (демонтаж сантехнічного обладнання та трубопроводів, електричних приладів та електричної розводки); загально-будівельні роботи з перепланування приміщень; сантехнічні роботи; електромонтажні роботи; оздоблювальні роботи. Також надано смета, договірна ціна, відомість ресурсів до договірної ціни, акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016, локальний кошторис на будівельні роботи № 02-01-01, відомість ресурсів до акту прийняття № 1 за лютий 2016, довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016, прибутковий касовий ордер № 127 від 04 квітня 2014 року на суму 260 000,00 грн; прибутковий касовий ордер № 210 від 30 вересня 2016 року на суму 269 128,00 грн (а.с.26-36 том 3).

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.37 том 1).

01 лютого 2017 року ФОП ОСОБА_2 уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ексіст Автомотів» договір № 01/02/ХАРКІВ оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець надає орендарю у тимчасове платне користування вбудовані нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю між сторонами орендна плата за один місяць користування об`єктом становить 21 050,00 грн (а.с.26-28 том 1)

01 грудня 2017 року ФОП ОСОБА_2 уклала з ФОП ОСОБА_5 договір №0 3/17 оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець надає орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення першого поверху №№І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122,5 кв м, розташоване у житловому будинку літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_2 . За домовленістю між сторонами орендна плата за один місяць користування об`єктом становить 30 000,00 грн (а.с.31-34 том 1).

22 травня 2018 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 01/18 до договору оренди нежитлового приміщення № 03/17 від 01 грудня 2017 року, за умовами якої сторони дійшли домовленості про зменшення орендної плати на період 4 місяці з червня по вересень 2018 року, а саме у червні та вересні 2018 року орендна плата за один місяць користування об`єктом становить 25 000,00 грн; у липні та серпні 2018 року орендна плата за один місяць користування об`єктом становить 20 000,00 грн (а.с.35 том 1).

З наданих до суду першої інстанції копій щорічних податкових декларацій (форма F0103306) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 ), вбачається, що за 2018 рік ОСОБА_2 від надання в оренду власного нерухомого майна (КВЕД 68.20) отримала доход в розмірі 825 050,00 грн, за 2019 рік 674 985,00 грн, за 2020 рік 602 501,00 грн, а всього 2 102 536,00 грн (а.с.210-224 том 2).

Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово здійснювала перекази позивачу, зокрема, 29 вересня 2018 року в розмірі 29 651,00 грн з коментарем «оренда Молочна, 20» (а.с.28-30 том 2).

З довідок про доходи ОСОБА_1 вбачається, що за 2013 рік йому нараховано 81 262,07 грн, за 2014 рік 81 925,84 грн, за 2015 рік 86 000,76 грн, за 2016 рік 172 549,96 грн, за 2017 рік 282 390,87 грн, з січня 2018 року по червень 2018 року 258 074,67 грн (а.с.4547 том 1).

ОСОБА_1 також отримує пенсію в розмірі 17 120,00 грн (а.с.48,49).

Як вбачається з договору позики грошових коштів без урахування відсотків та цільовим використанням суми позики від 01 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , останній отримав позику в розмірі 30 000,00 доларів США, що еквівалентно 766 650,00 грн, яку зобов`язався повернути в строк, встановлений цим договором.

Відповідно до пункту 2 цього договору сторони домовились про цільове використання позичальником переданих позикодавцем грошових коштів виключно для фінансування завершення ремонтів: нежитлових приміщень першого поверху №№І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122,5 кв м, розташоване у житловому будинку літ. А-4 за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлових приміщень підвальної частини № 1б. 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І загальною площею 227,0 кв.м, розташованих у житловому будинку літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.81 том 1).

У відзиві від 03 лютого 2021 представником відповідачки ОСОБА_2 підтверджується, що ремонті роботи у нежитлових приміщеннях здійснювалися протягом 2014 2016 років за її власні кошти та спільні з чоловіком кошти (а.с.153-154 том 1).

У заяві свідка від 27 січня 2021 року ОСОБА_2 також визнає,

що ремонти у нежитлових приміщеннях, розташованих по

АДРЕСА_4 були здійснені за її особисті кошти та частково за спільні сімейні з її чоловіком ОСОБА_1 кошти. Також стверджує, що вона особисто одержувала оренду плату і визначала порядок її використання. Виплат своєму чоловіку ОСОБА_1 половини отриманого від надання в оренду нерухомого майна вона ніколи не здійснювала (а.с.291 том 1).

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 надала копію договору купівлі-продажу від 22 червня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_8 прийняла у власність наступне майно: нежитлові приміщення першого поверху №18-:-26 загальною площею 136,3 кв. метрів, які розташовані у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення першого поверху №І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122,5 кв. метрів, які розташовані в житловому будинку літ. «А-4» з адресою: АДРЕСА_2 . Продаж здійснено за 853 077,00 грн.

Відповідно до пункту 2.2 цього договору згідно зі звітом про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_9 13 червня 2022 року, ринкова вартість нежитлових приміщень нежитлові приміщення першого поверху №18-:-26 загальною площею 136,3 кв. метрів, які розташовані у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 становить 430 268,00 грн. Згідно зі звітом про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_9 13 червня 2022 року, ринкова вартість нежитлових приміщень першого поверху №І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122,5 кв. метрів, які розташовані в житловому будинку літ. «А-4» з адресою: АДРЕСА_2 становить 422 809,00 грн (а.с.132-133 том 3).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано баланс інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Враховуючи вищезазначене, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2020 року у справі № 522/7063/16-ц та у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 426/6877/15-ц вказував, що збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 495/11680/18 (провадження № 61-5314св23), від 20 грудня 2023 року у справі № 635/2106/17 (провадження № 61-10722св21).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Матеріали справи свідчать про те, що на праві особистої власності ОСОБА_2 належить наступне майно: нежитлові приміщення першого поверху №18-:-26 загальною площею 136,3 кв. м, які розташовані у житловому будинку літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 10 жовтня 2013 року; нежитлові приміщення першого поверху №І, 1-11а, 1-11б, 1-13а, 1-14б, 1-14в, 1-14г, 1-14д, 1-14е, 1-14ж загальною площею 122,5 кв. метрів, які розташовані в житловому будинку літ. «А-4» з адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 29 листопада 2013 року.

Зазначені договори дарування укладені в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, є чинними, недійсними не визнані.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що в період перебування у шлюбі ОСОБА_2 набула право власності на наступне майно: нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договорів дарування. Однак, на момент укладення договорів дарування зазначені нежитлові приміщення перебували у незадовільному стані і були непридатні для їх експлуатації і використання за цільовим призначенням. З 2013 року по 2016 рік, позивач разом із родиною, а також спільно з родиною ОСОБА_3 за рахунок як власних коштів, так і запозичених коштів, здійснювали капітальні ремонти вище перелічених нежитлових приміщень. Таким чином, вартість нежитлових приміщень істотно збільшилася.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав, зокрема, договір підряду № 05/14/1р від 05 лютого 2014 року на проведення капітального ремонту нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 та договір підряду № 05/14/2р від 05 лютого 2014 року на проведення капітального ремонту нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельний Альянс «Моноліт»; прибутковий касовий ордер № 119 від 31 травня 2016 року на суму 330 430,80 грн; прибутковий касовий ордер № 174 від 07 жовтня 2014 року на суму 330 000,00 грн; прибутковий касовий ордер № 127 від 04 квітня 2014 року на суму 260 000,00 грн; прибутковий касовий ордер № 210 від 30 вересня 2016 року на суму 269 128,00 грн.

Відповідно до усталеної судової практики збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості об`єкта до та після поліпшення.

В свою чергу, матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів щодо збільшення вартості майна та істотність такого збільшення в порівнянні вартості об`єкта до та після поліпшення.

З наданих ОСОБА_1 додатків до договорів підряду вбачається, що у розраховані суми також включено заробітні плати будівельників, монтажників, що не можуть бути враховані при визначенні збільшення вартості майна та істотності такого збільшення. Крім того, з цих документів не вбачається істотності збільшення вартості майна, зокрема того, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчинився, нівелювався, втратився чи став настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Тобто, відсутнє значне перетворення об`єкта нерухомості.

Також колегія суддів зазначає, що сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта (постанови Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 522/7063/16-ц, від 09 липня 2020 року у справі № 426/6877/15-ц, від 20 грудня 2023 року у справі № 635/2106/17 (провадження № 61-10722св21).

Клопотань про проведення відповідної експертизи ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляв.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заявив клопотання про призначення судово-будівельної експертизи, однак апеляційний суд не встановив підстав для його задоволення, оскільки в суді першої інстанції дана справа перебувала в стадії підготовчого судового засідання три роки та за цей час ОСОБА_1 мав можливість звернутися до суду першої інстанції з клопотання про призначення відповідної судової експертизи, однак цього не зробив. Всупереч вимогам частини 3 статті 367 ЦПК України, ОСОБА_1 не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції клопотання про призначення у справі судово-будівельної експертизи, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Твердження ОСОБА_1 про те, що на момент укладення договорів дарування зазначені нежитлові приміщення перебували у незадовільному стані і були непридатні для їх експлуатації і використання за цільовим призначенням, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у пунктах 5 договорів дарування зазначено, що ці приміщення не мають недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню нежитлових приміщень за призначенням. Належних доказів щодо перебування нежитлових приміщень у незадовільному стані матеріали справи не містять.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 працював, в тому числі з 2013 року та отримував заробітну плату та пенсію, з поданих ним декларацій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік та за 2014 рік, з яких вбачається, що в розділі відомості про доходи в п.11 дарунки, призи, виграші ОСОБА_1 зазначено 198 420,00 грн та 2 037 562,00 грн, однак доказів того, що саме ці особисті кошти ним було вкладено у нежитлові приміщення позивачем не надано.

Крім того, вимога ОСОБА_1 про визнання нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя була предметом окремого судового розгляду.

Так, рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2024 року у справі № 646/3072/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І.О. про визнання права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2024 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що вартість спірних нежитлових приміщень істотно збільшилась після набуття їх в особисту власність ОСОБА_2 та у таке збільшення були вкладені окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність позивача.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності.

Таким чином висновок суду першої інстанції щодо визнання доведеним належними письмовими доказами істотного збільшення вартості нежитлових приміщень за рахунок грошових затрат позивача, як другого з колишнього подружжя, є помилковим.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (частини перша та друга статті 61 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню (частина третя статті 57 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (стаття 70 СК України).

Матеріали справи свідчать про те, що з 10 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 23 травня 2019 року судове рішення набрало законної сили.

12 грудня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

З наданих до суду першої інстанції копій щорічних податкових декларацій (форма F0103306) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (податковий номер НОМЕР_1 ), вбачається, що за 2018 рік ОСОБА_2 від надання в оренду власного нерухомого майна (КВЕД 68.20) отримала доход в розмірі 825 050,00 грн, за 2019 рік 674 985,00 грн, за 2020 рік 602 501,00 грн, а всього 2 102 536,00 грн.

Отже, одним з об`єктів права спільної сумісної власності є доходи, одержані одним з подружжя, у тому числі й від здійснення підприємницької діяльності фізичною особою -підприємцем, які підлягають поділу між кожним з подружжя.

ОСОБА_2 вказує на те, що позивач помилково визначив її дохід від здійснення підприємницької діяльності на підставі суми сукупного доходу, вказаного нею в податковій декларації платника єдиного податку.

Колегія суддів погоджується із запереченнями ОСОБА_2 в частині помилкового визначення позивачем суми доходу, який є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.

Доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця є: дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг); винагороди за договорами доручення, комісії, транспортного експедирування, агентськими договорами (без урахування транзитних сум) (пункти 292.1, 292.3, 292.4 статті 292 Податкового кодексу України).

Позивач просить стягнути з відповідачки половину із 2 102 536,00 грн доходу, отриманого нею від здійснення підприємницької діяльності за період 2018,2019,2020 роки.

В свою чергу 2 102 536,00 грн сукупного доходу колишньої дружини за 2018-2020 роки складає загальну суму коштів, отриману в результаті реалізації товарів або послуг. Тобто ці кошти включають у себе не лише чистий прибуток підприємця, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні частини другої статті 61 СК України, але й кошти від собівартості виготовлення та реалізації продукції. У матеріалах справи відсутні інші відомості, аніж зазначені колишньою дружиною у її податкових деклараціях за 2018-2020 роки, на підставі яких неможливо встановити чистий дохід колишньої дружини від здійснення нею підприємницької діяльності у вказаний період.

Оскільки позивач не довів обґрунтованості вимоги про стягнення 1 051 268,00 грн доходу колишньої дружини від здійснення нею підприємницької діяльності, колегія суддів вважає, що слід відмовити позивачу в задоволенні його вимоги.

Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палато Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Також колегія суддів зазначає, що доходи від підприємницької діяльності, набуті одним із подружжя під час шлюбу, можуть або накопичуватись, або витрачатись. Відповідно, що доходи, набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї, не можуть бути повторно окремим предметом поділу.

Таким чином, за період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, кошти отримані ОСОБА_2 від підприємницької діяльності, були витрачені останньою в інтересах сім`ї, зокрема на утримання дітей, їх розвитку, на потреби сім`ї в харчуванні, лікуванні, придбанні одягу тощо. Зворотного ОСОБА_1 не доведено.

Колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_2 про те, що доходи фізичної особи-підприємця, отримані нею після розірвання шлюбу, не підлягають поділу, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Отже, у разі організації фізичною особою підприємницької діяльності за рахунок спільних коштів подружжя або спільною працею подружжя, майно та доходи, отримані ним як підприємцем, вважаються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо набуті за час шлюбу та за спільні кошти.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2013 року по 23 червня 2019 року (дата набрання законної сили судовим рішенням про розірвання шлюбу).

ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 половину із 2 102 536,00 грн доходу, отриманого нею від здійснення підприємницької діяльності за період 2018, 2019, 2020 роки, тобто і за період після розірвання шлюбу.

В свою чергу, як встановлено судом нежитлові приміщення, що передані ОСОБА_2 в оренду та з яких вона отримує дохід як фізична особа-підприємець, належать їй на праві особистої власності, відтак враховуючи ст.ст.57, 60, 61 СК України, суд приходить до висновку, що доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , отримані нею після розірвання шлюбу, поділу не підлягають.

Також ОСОБА_1 посилався на те, що до вересня 2018 року він отримував прибуток від здачі в оренду вказаного нерухомого майна, з вересня 2018 року наполовину їх скорочено, а з грудня 2018 року зовсім припинено виплату. Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 неправомірно заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_2 частки доходу за 2018 рік, враховуючи те, що, як ним вказано, він до вересня 2018 року отримав їх, а з вересня 2018 року не у повному обсязі.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя доходів отриманих за надання в оренду нежитлових приміщень, колегія суддів вважає такими, що не підлягає задоволенню, оскільки є неефективним способом захисту (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Оскільки вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними вимогами від визнання об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя доходів отриманих за надання в оренду нежитлових приміщень та стягнення частки доходу, отриманого за надання в оренду нежитлових приміщень, тому вони також не підлягають задоволенню.

Доводи ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції помилково прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог та зміну/доповнення предмету і підстав позову, колегія суддів відхиляє, оскільки дана заява у відповідності до вимог п.2 ч.2, ч.3 ст.49 ЦПК України подана позивачем та обґрунтовано прийнята до розгляду судом першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 24 082,22 грн підлягає стягненню ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

РішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання об`єктом спільної сумісної власності доходу та поділ доходу у рівних частках залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 24 082,22 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина