Номер провадження: 22-ц/813/2556/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С.,Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович звернувся до суду з поданням, відповідно до якого просив тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №947/23307/20, що набрало законної сили 25.03.2024 року.

В обґрунтування подання приватним виконавцем вказано, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича перебуває виконавче провадження №74868046 із виконання виконавчого листа №947/23307/20 виданого 24.04.2024 року Київським районним судом м. Одеси, суддя Петренко В.С., про стягнення з ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , суму позики у розмірі 54000 доларів США, що еквівалентно 1 474 529,40 грн., три процента річних з простроченої суми у розмірі 2645 доларів США 63 цента, що еквівалентно 72 241,83 грн., судовий збір в сумі 12 476,30 грн.

26.04.2024 приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №74868046 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 26.04.2024 року за вих. №5456 за адресами, вказаними у виконавчому документі та в заяві стягувача.

Згідно із вказаною постановою боржника було зобов`язано подати виконавцю декларацію про доходи та майно боржника.

Факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження підтверджується відміткою на повідомленні №68 0 про вручення (03.06.2024 року).

У день винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження була винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника та на все рухоме й нерухоме майно. Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів.

Приватний виконавець вказав, що незважаючи на те, що вказані постанови були надіслані до 36 банківських установ, станом на 22.08.2024 не вдалося виявити та списати кошти з рахунків боржника, у зв`язку з наявними арештами, які накладені раніше за іншими виконавчими документами.

У ході перевірки майнового стану боржника нерухомого майна не виявлено.

Згідно відповіді МВС про наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу зареєстрованого рухомого майна за боржником не виявлено.

Згідно відповідей ПФУ та ДФС джерела доходів відсутні.

Приватним виконавцем надсилалась вимога від 18.06.2024 року №74868046, згідно із якою боржника зобов`язували надати пояснення із приводу невиконання рішення суду та декларацію про доходи та майно, але законні вимоги приватного виконавця, що були перелічені вище, не були виконані.

Факт отримання боржником вимоги приватного виконавця підтверджується відміткою на повідомленні №65 3 про вручення (27.06.2024).

Оскільки приватним виконавцем здійснено повну перевірку майнового стану боржника та за її результатами не виявлено майна та коштів, за рахунок яких можливо виконати рішення суду, ненадання боржником декларації, у якій, зокрема вказуються готівкові кошти та майно, що перебуває у інших осіб, але належить боржнику, подальше виконання рішення суду неможливо саме через перешкоджання боржника у його виконанні, у зв`язку з чим, приватний виконавець звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. задовольнити, тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 947/23307/20, що набрало законної сили 25.03.2024 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 03.04.2025 року на 14:30 год. не з`явився, подав заяву про розгляд апеляційної скарги без його присутності в судовому засіданні.

Присутні в судовому засідання представник приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. адвокат Зауліна О.Г. та стягувач ОСОБА_1 не заперечували проти розгляду апеляційної скарги без присутності в судовому засіданні належним чином повідомленого боржника ОСОБА_2 , який подав заяву про проведення судового засідання без його присутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, остання підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що дане процесуальне питання перебуває на розгляді в судах з серпня 2024 року, а в апеляційному суді з жовтня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, суд першої інстанції виходив з не надання приватним виконавцем доказів того, що боржник має паспорт громадянина України для виїзду за кордон (закордонний паспорт) і даних, які б свідчили про навмисне ухилення боржником від виконання покладених на нього обов`язків та намір вибути за межі України з цією метою, а також, суду не надано жодних доказів того, що приватним виконавцем вичерпано весь передбачений законом перелік заходів щодо примусового виконання судового рішення або усі вони є безрезультатними.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції у повній мірі погодитися не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича перебуває виконавче провадження №74868046 із виконання виконавчого листа №947/23307/20 виданого 24.04.2024 Київським районним судом м. Одеси, суддя Петренко В.С., про стягнення з ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , суму позики у розмірі 54000 доларів США, що еквівалентно 1474529,40 грн., три процента річних з простроченої суми у розмірі 2645 доларів США 63 цента, що еквівалентно 72241,83 грн., судовий збір в сумі 12476,30 грн.;

- 26.04.2024 приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №74868046 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 26.04.2024 за вих. №5456 за адресами, вказаними у виконавчому документі та в заяві стягувача. Згідно із вказаною постановою боржника було зобов`язано подати виконавцю декларацію про доходи та майно боржника;

- факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження підтверджується відміткою на повідомленні №68 0 про вручення (03.06.2024 року);

- у день винесення приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження була винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою було накладено арешт на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника та на все рухоме й нерухоме майно. Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів;

- вказані постанови були надіслані до 36 банківських установ, станом на 22.08.2024 року не вдалося виявити та списати кошти з рахунків боржника, у зв`язку з наявними арештами, які накладені раніше за іншими виконавчими документами;

- у ході перевірки майнового стану боржника нерухомого майна не виявлено;

- згідно з відповіддю МВС про наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу зареєстрованого рухомого майна за боржником не виявлено;

- згідно з відповідями ПФУ та ДФС джерела доходів боржника відсутні;

- вимогою Приватного виконавця від 18.06.2024 №74868046, боржника зобов`язано надати пояснення із приводу невиконання рішення суду та декларацію про доходи та майно, але законні вимоги приватного виконавця, що були перелічені вище, не були виконані;

- факт отримання боржником вимоги приватного виконавця підтверджується відміткою на повідомленні №65 3 про вручення (27.06.2024 року).

Колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зазначене конституційне положення закріплене у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Виконання судового рішення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі «HORNSBY v. GREECE»).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Статтею 6 цього Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, зокрема, у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у вказаному вище випадку запроваджується у порядку, передбаченому законодавством.

У відповідності до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частиною п`ятою статті 19 цього Закону визначено, що боржник зобов`язаний: утримуватись від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати у встановленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідних обставин; своєчасно з`являтись на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Отже, за змістом вказаної вище норми процесуального закону суд, який вирішує подання, повинен перевірити наявність обставин, які підтверджують факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), на момент звернення державного або приватного виконавця з таким поданням.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів щодо ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Проте, апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції не обґрунтованим з огляду на такі фактичні дані.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.03.2024 року, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 31.03.2025 року рішення Київського районного суду м. Одеси про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 54 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 474 529,40 грн, 3 % річних з простроченої суми у розмірі 2 645,63 доларів США, що еквівалентно 72 241,83 грн, судовий збір в сумі 12 476,30 грн. та судовий збір на користь держави 6 740,23 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів відмовлено.

В зв`язку з чим 24.04.2024 року був виданий виконавчий лист.

В межах виконавчого провадження ВП №74868046 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа відкритого приватним виконавцем Колечком Д.М. 26.04.2024 року учасникам виконавчого провадження була надіслана рекомендованою кореспонденцією з повідомлення про вручення 26.04.2024 року за вих. №5456 копія постанови про відкриття виконавчого провадження за адресами, вказаними у виконавчому документі та в заяві стягувача, що в розумінні ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» є належним повідомленням. Згідно із вказаною постановою боржника було зобов`язано подати виконавцю декларацію про доходи та майно боржника.

В ході вказаного виконавчого провадження, приватний виконавець для встановлення джерел доходів та майна боржника витребував інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та щодо об`єкта нерухомого майна, направляв запити до Міністерства внутрішніх справ України, Державної фіскальної служби України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України.

Транспортні засоби за боржником не зареєстровані, джерел доходів, на які можливо звернути стягнення не виявлено.

Тобто, майно на яке можливо здійснити стягнення у боржника відсутнє.

Враховуючи вищевикладене, наданими приватним виконавцем доказами підтверджено про обізнаність боржника щодо існування боргу по виконавчому документу у названому вище виконавчому провадженні, про що свідчить повідомлення № 68 від 18.06.2024 року про вручення боржнику постанови про відкриття від 26.04.2024 року (ВП 74868046); вчинення приватним виконавцем усіх необхідних виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документу у цьому виконавчому провадженні (направлення запитів для встановлення майна, грошових коштів та виявлення джерел доходу боржника), накладення арешту на все майно боржника, відсутність у боржника транспортних засобів, не надання боржником на вимогу приватного виконавця відомостей про наявність іншого майна та/або грошових коштів, за рахунок яких можна було б погасити існуючу заборгованість, тому апеляційний суд приходить до переконання про помилковість висновку районного суду щодо відсутності підстав для задоволення подання приватного виконавця, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Тобто, встановивши бездіяльність боржника, що свідчить про ухилення від виконання судового рішення, суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до виконання боржником своїх зобов`язань.

Ухвалюючи власне судове рішення, колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що боржник вчиняє реальні та фактичні дії на погашення боргу та не ухиляється від виконання рішення в межах відкритого виконавчого провадження, про наявність якого був обізнаний з червня 2024 року, надає на вимогу приватного виконавця відомостей про наявність іншого майна та/або грошових коштів або відомості про джерела доходу за рахунок якого боржник задовольняє свої життєві потреби, з урахуванням чого є доведеним ухилення боржника від виконання зобов`язань за виконавчим документом.

Враховуючи наведене, застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до повного виконання ним зобов`язань за виконавчим документом відповідатиме принципу пропорційності, як одному із елементів верховенства права, який означає, що заходи, про застосування яких просить приватний виконавець з посиланням на норми законодавства, спрямовані на досягнення легітимної мети та є співмірними з нею.

Таке обмеження не є порушенням права на свободу пересування, гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки є тимчасовим заходом, передбаченим законом (тобто легітимним обмеженням), переслідує легітимну мету гарантування повернення боржником боргу на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, що добровільно ним не виконується, та з примусового виконання якого існує відкрите виконавче провадження.

Ураховуючи викладене, дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, на підставі статті 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції, задоволенню подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Оскільки апеляційний суд в порядку розгляду апеляційної скарги приватного виконавця Колечка Д.М. дійшов висновку про скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення подання приватного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, витрати приватного виконавця Колечка Д.М., по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню з боржника, а отже з ОСОБА_2 на користь скаржника підлягає стягненню судовий збір у розмірі 484,48 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року скасувати.

Подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - задовольнити.

Тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 947/23307/20, що набрало законної сили 25.03.2024 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 484,48 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений: 07.04.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова