Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5811/24 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №296/5811/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №5307562 від 31.12.2021 у загальному розмірі 32 544,05 грн., з яких: сума кредиту 10 000 грн., сума процентів за користування кредитом 19 000 грн., 3% річних 1442,05 грн., інфляційні втрати 2102 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 31.12.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №5307562 про надання споживчого кредиту. Стверджує, що вказаний кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом №53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на їх сайті. Вказує, що згідно умов кредитного договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000 грн (п.1.3. кредитного договору); строк кредиту 30 днів; дата повернення кредиту (30.01.2022) вказується в графіку платежів, що є додатком №1 до договору; строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах визначених в розділі 4 договору (п.1.4. кредитного договору).

Стверджує, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 10000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , про що є довідка ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про перерахування коштів. Зазначає, що відповідач 02.02.2022 здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 600 грн., у зв`язку з чим договір було продовжено ще на 30 календарних днів.

Зазначає, що 19.06.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу №19.06/23-ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, що не заборонено кредитним договором. Вказує, що про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на її електронну пошту відповідного повідомлення. Зазначає, що станом на дату звернення до суду, заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 10 000 грн тіло кредиту та 19 000 грн нараховані проценти, а всього 29 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене просило задовольнити позов в повному обсязі, а також стягнути 10 000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07 березня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №5307562 від 31 грудня 2021 року в загальному розмірі 29 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 2 158,60 грн витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що згідно п.1.4 кредитного договору строк користування кредитом встановлено 30 днів. Відповідно до додатку №1 «Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної відсоткової ставки» відсотки за користування кредитом становлять 30 грн. Загальна вартість кредиту 10030 грн. У листі від 05.07.2022 ТОВ «Авентус Україна» вказує на заборгованість по відсоткам в сумі 2090 грн. Разом з тим, відповідно до «Розрахунку заборгованості» заборгованість за процентами становить 19000 грн., що вказує на те, що відсотки нараховувалися поза межами строку кредитування. Звертає увагу на те, що відповідно до розрахунку заборгованості позичальником 02.02.2022 було здійснено платіж по відсотках в сумі 600 грн., що не враховано судом першої інстанції. Зазначає, що позивачем не надано ні доказів акцепту пропозиції товариством, ні доказів отримання акцепту товариства самим споживачем, договір про продовження строку дії основного договору не можна вважати вчиненим. Вказує, що дата погодження строку дії договору визначена 02.02.2022, тоді, як кредитний договір діяв до 30.01.2022, тобто, не могло бути погодження продовження строку дії договору поза строком його закінчення.

Звертає увагу на те, що в разі продовження строку дії договору за ініціативою споживача мала діяти знижена відсоткова ставка в розмірі 0,01%. Проте, із розрахунку заборгованості за кредитом слідує, що з 03.02.2022 товариство нараховує відсотки за стандартною відсотковою ставкою 1,90% в день, що вказує на те, що ним не було акцептовано пропозицію про продовження строку дії кредитного договору. Стверджує, що за умовами договору позивач вправі був нараховувати відсотки в межах строку дії кредитного договору в розмірі 30 грн. Вказує, що акт приймання-передачі реєстру боржників хоча і підписані сторонами, проте не містять інформації щодо реквізитів кредитного договору, зобов`язання за яким уступаються. Наданий витяг з реєстру боржників не можна вважати належним доказом, з огляду на те, що він не являється копією частини документу, а сформований позивачем. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 07 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не перевіряється апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 31 грудня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником був укладений договір №5307562 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти на споживчі потреби в загальній сумі 10 000 грн терміном на 30 днів, а споживач одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором С585203 31.12.2021 11:24:14.

У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку 1,90% в день, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору.

Додатком №1 до вказаного договору погоджено таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, реквізити для оплати.

Відповідно до п. 1.7.1 орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 24079,41% річних.

Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

За положеннями п.п. 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2- 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених п.п. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому в п. 4.2 договору.

Відповідач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від позивача прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір, тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Крім того, до позовної заяви долучено паспорт споживчого кредиту, згідно яких сума-ліміт кредиту становить 10000 грн., строк кредитування 30 днів. Процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту становить 1,90% в день, що становить 693,50% річних.

19 червня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» як клієнтом та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна»» як фактором було укладено договір факторингу №19.06/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» права грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором №5307562, укладеним з ОСОБА_1 .

Про укладення вказаного договору відповідач була повідомлена шляхом направлення на електронну пошту останньої відповідне повідомлення.

Згідно витягу з Реєстру боржників (додаток №1) до договору факторингу №19-06/2023 від 19.06.2023 слідує, що заборгованість боржника під порядковим номером 512 ОСОБА_1 за кредитним договором №5307562 становить 29 000 грн з яких: 10 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 19 000 грн - сума заборгованості за відсотками.

З акту-прийому передачі реєстру боржників від 19.06.2023 за договором факторингу №19-06/2023 від 19.06.2023 слідує, що ТОВ «ФК «Фінтраст Україна»» та ТОВ «Авентус Україна» уклали цей акт на виконання п. 1.2. укладеного договору факторингу, за яким клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників кількістю 3087, після чого до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників.

На підтвердження фактичного переказу коштів позивачем до позову додано лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №2274 від 04.07.2023 та лист АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів, яким підтверджується проведення 31.12.2021 платежу у розмірі 10 000 грн на картковий рахунок НОМЕР_1 .

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що отримані за договором про надання споживчого кредиту №5307562 від 31 грудня 2021 року кошти в добровільному порядку ОСОБА_1 не повернуті, що підтверджується договором про надання споживчого кредиту, паспортом споживчого кредиту, карткою обліку договору. Також суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість по тілу кредиту та відсотках за користування кредитними коштами нараховані в межах строку дії договору, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та відсотків, що становить 29 000,00 грн. Разом з тим, позивачем не враховано норм Перехідних положень ЦК України та необґрунтовано здійснено розрахунок інфляційних втрат за період з листопада 2022 року по квітень 2024 року та розрахунок 3% річних за період з 03.10.2022 по 30.05.2024, а відтак суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Встановлено, що 31 грудня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №5307562.

Вказаний договір про надання кредиту підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором С585203.

На підтвердження позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» надало суду копію зазначеного вище договору про надання споживчого кредиту №5307562 від 31.12.2021.

Відтак, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання споживчого кредиту між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цсі5.

У справі, що переглядається встановлено, що відповідач уклала із ТОВ «Авентус України» електронний договір шляхом обміну електронними повідомленнями, та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором С585203), а тому вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

У пункті 4.3.1 договору №5307562 від 31.12.2021 сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2- 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позичальник у період з 31.12.2021 по 30.01.2022 жодних платежів по погашенню тіла кредиту не здійснювала.

Відтак, оскільки станом на дату повернення кредиту (30.01.2022) у ОСОБА_1 була наявна заборгованість за кредитом, то строк дії договору продовжено на 90 днів, тобто, датою повернення кредиту стало 29.04.2022, що узгоджується з п.1.4 та п.4.3 кредитного договору зі сплатою стандартної процентної ставки 1,90% на день.

Згідно карти обліку договору (розрахунку заборгованості) вбачається, що 02.02.2022 ОСОБА_1 здійснила оплату у сумі 600 грн., що зараховані на оплату процентів.

В подальшому відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала.

Відповідно до п. 3.1 договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та або у році.

Відтак, сторонами було погоджено у договорі процентну ставку, яку має сплатити відповідачка у межах строку кредитування з 31 грудня 2021 року по 29 квітня 2022 року (з урахуванням автопролонгації) за користування кредитними коштами.

Таким чином, відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 у період з 31.12.2021 по 29.04.2022, вбачається, що заборгованість за тілом кредиту становить 10 000 грн та заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 14 180 грн., що підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Фінтраст Україна»».

Виходячи з викладеного, встановивши укладення між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 31.12.2021 кредитного договору №5307562, продовження строку користування кредитом через автопролонгацію відповідно до вимог пункту 4.3 на 90 календарних днів поспіль, відсутність сплати боргу, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту в сумі 10 000,00 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 14 180 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ ФК «Фінтраст Україна»» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у ОСОБА_1 грошового зобов`язання та заборгованості за нею перед позивачем.

Враховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти разом із нарахованими процентами за користування кредитом вчасно не повернула, внаслідок чого виникла спірна заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Фінтраст Україна».

Разом з тим, визначаючи загальний розмір заборгованості суд першої інстанції помилився щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи, що в оскаржуваному рішенні є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір заборгованості з 29 000 грн до 24 180 грн.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, шляхом зменшення розміру заборгованості з 29 000 грн до 24 180 грн.

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1799,84 грн (74,30% задоволеного позову від 2422,40 грн).

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 16,63%, то з ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у сумі 604,42 грн (16,63% від 3634,50 грн).

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог змінити, зменшивши розмір заборгованості, що стягується з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»» за договором про надання споживчого кредиту №5307562 від 31 грудня 2021 року з 29 000 грн до 24 180,00 грн., яка складається із суми заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) в розмірі 10 000 грн та суми заборгованості за процентами в розмірі 14 180 грн., а в частині судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення про розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»» 1799,84 грн судового збору за подання позову.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна»» на користь ОСОБА_1 604,42 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді