ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4349/13-ц Номер провадження 22-ц/814/529/25Головуючий у 1-й інстанції Волювач О.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
26 березня 2025 року м. Полтава
судді Полтавського апеляційного суду Пилипчук Л.І.
у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 грудня 2013 року, постановлене суддею Волювач О.В.,
у справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ) до Оріхівської сільської ради, Лубенської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування.
06.11.2013 ОСОБА_2 звернулася в Лубенський міськрайонний суд Полтавської області з позовом до Оріхівської сільської ради та Лубенської районної державної адміністрації з позовом про визнання за нею права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 .
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.12.2013 позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на спадщину, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та складається із земельної частки (паю) площею 4,33 га без визначення меж в натурі, розташованої на території Оріхівської сільської ради Лубенського району, яка належала ОСОБА_4 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН №803647, реєстраційний номер 644, виданого на підставі розпорядження голови Лубенської державної адміністрації №411 від 28.10.1996.

16.05.2024 ОСОБА_1 , яка не брала участі у розгляді справи, подала до Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу на вказане рішення.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.07.2024 у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25.09.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Полтавського апеляційного суду від 05.07.2024 скасовано та передано справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23.10.2024 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за її апеляційною скаргою.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.01.2025 у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачки ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості процесуального правонаступництва доньку померлої позивачки - ОСОБА_3 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26.03.2025 у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах у складі головуючого судді Обідіної О.І., суддів Карпушина Л.Г., Пилипчук Л.І. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.12.2013 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 , своєчасно подавши заяву про прийняття спадщини у 2010 році, після цього не здійснювала будь-яких дій по оформленню своїх спадкових прав, і лише після смерті своєї сестри ОСОБА_2 , яка оформила свої права в судовому порядку, в липі 2024 року подала апеляційну скаргу на судове рішення, яке набрало законної сили і впродовж 11 років виконувалося відповідними органами.

Враховуючи необхідність дотримання принципу стабільності правового регулювання і виконуваності судових рішень, що входить до принципу юридичної визначеності, як одного із суттєвих елементів принципу верховенства права, колегія суддів не вбачає достатніх правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , як іншого спадкоємця, який вирішив у такий спосіб здійснити захист своїх спадкових прав, подавши через 11 років з моменту вступу рішення в законну силу апеляційну скаргу.

Із такими висновками не погоджуюся та відповідно до ч.3 ст.35 ЦПК України висловлюю окрему думку з наступних мотивів.

Із матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ./а.с.8 т.1/

Після її смерті відкрилася спадщина на земельну частку (пай) площею 4,33 умовних кадастрових гектарів, що належала їй на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), серія РН №803647, реєстраційний номер 644, виданого на підставі розпорядження голови РДА №4112 від 28.10.1996./а.с.7 т.1/

Спадкоємцями ОСОБА_4 за законом першої черги є її дочки: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ./а.с.9-10, 243 т.1/

За заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 . Гадяцькою державною нотаріальною конторою 29.11.2020 відкрита спадкова справа №762/2010, про що здійснено запис до Спадкового реєстру (спадкові справи)./а.с.205 т.1/

ОСОБА_2 на день смерті матері була зареєстрована за адресою її проживання АДРЕСА_1 ./а.с.11 т.1/

ОСОБА_5 заявою від 10.12.2010 відмовилася від належної їй частки у спадщині на користь сестри ОСОБА_2 /а.с.237 т.1/

Постановою державного нотаріуса Першої лубенської державної нотаріальної контори від 15.10.2013 на усну заяву ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на земельну частку (пай) через відсутність правовстановлюючого документу./а.с.6 т.1/

05.11.2013 ОСОБА_2 звернулася в Лубенський міськрайонний суд Полтавської області із позовною заявою до Оріхівської сільської ради, Лубенської райдержадміністрації про визнання за нею в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 права на земельну частку (пай), який належав спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН №3803647 від 28.10.1996.

Позов обґрунтований тим, що вона, ОСОБА_2 , є єдиним спадкоємцем; прийняла спадщину фактом свого проживання з померлою матір`ю; через відсутність сертифікату на право на земельну частку (пай) не може оформити свої права у нотаріуса.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на спадщину, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , і складається із земельної частки (паю) площею 4,33 умовних кадастрових гектарів без визначення меж в натурі, розташованої на території Оріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області.

16.05.2024 ОСОБА_6 , яка не приймала участі у справі, подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, не перевіривши викладені у позові обставини, без вмотивованої постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, без дослідження матеріалів спадкової справи, тоді як спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 відкрито за її, ОСОБА_6 , заявою в порядку статті 1221 ЦК України за останнім місцем проживання спадкодавця у Гадяцькій державній нотаріальній конторі, а не у Першій лубенській державній нотаріальній конторі.

Звертає увагу, що районний суд не перевірив коло спадкоємців, не з`ясував обставини, що спадкового майна, яке на час смерті спадкодавця складалося із земельної ділянки площею 4,090 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Оріхівської сільської ради, що належала матері на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія РЗ №679647 від 18.07.2003, а не земельної частки (паю).

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, апеляційний суд мотивував своє рішення принципом юридичної (правової) визначеності з посиланням на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06.12.2013, та поведінкою ОСОБА_1 , яка, своєчасно подавши заяву про прийняття спадщини, не здійснювала ніяких дій щодо оформлення спадкових справ та подала апеляційну скаргу на рішення, яке набрало законної сили і упродовж 11 років виконувалося відповідними органами.

На мою думку, колегія суддів при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_6 повинна була врахувати наступне.

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України передбачено виняток щодо підстави відмови у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо вона подана після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а саме: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 , як спадкоємець за законом першої черги померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , прийняла спадщину у передбаченому законом порядку, тому оскаржуване рішення міськрайонного суду порушує її право на спадщину, фактично позбавивши її такої, тоді як згідно із частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про прав на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право а спадщину видається кожну з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Встановлений статтею 1297 ЦК України обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно кореспондує нормі статті 1298 ЦК України, яка встановлює початок строку видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини і не обмежує цей строк на майбутнє.

За таких обставин, з урахуванням норм спадкового права, обґрунтування апеляційним судом відмови ОСОБА_6 у задоволенні апеляційної скарги на оскаржуване рішення, яким порушено її спадкові права, тривалістю часу від дня прийняття спадщини, упродовж якого вона не здійснювала будь-яких дій по оформленню своїх спадкових прав є такими, що не ґрунтуються на законі.

Крім того, вважаю помилковим обґрунтування апеляційним судом своїх висновків у даній справі щодо відмови у задоволенні апеляційної скарги посиланням на принцип юридичної (правової) визначеності з таких підстав.

Так, принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata («вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (постанови Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 14.02.2024 у справі №436/9142/12, Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.11.2023 у cправі №910/5786/22).

Цитуючи рішення ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії», а також рішення ЄСПЛ «Ryabykh проти росії», №52854/99, п.52, ЕСНR щодо застосування принципу правової визначеності, вважаю, що колегія суддів залишила поза увагою, що застосування наведеного принципу означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010).

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної.

У межах заявленого спору вважаю відсутніми обставини, які б свідчили про протиправність та недобросовісність поведінки ОСОБА_1 , оскільки, як спадкоємець за законом першої черги померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , вона прийняла спадщину у передбаченому законом порядку. Відповідно, саме лише посилання на той факт, що упродовж 11 років судове рішення виконується відповідними органами, для особи, яка участі у справі не приймала та не була обізнаною про наявність такого рішення, не може бути підставою для обмеження реалізації її спадкових прав.

Більш того, юридична визначеність є ключовою умовою забезпечення кожному ефективного судового захисту, а тому, за відсутності підстав для закриття провадження (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України), колегія суддів мала керуватися аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Усупереч викладеному, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, обмежившись посиланням на принцип правової визначеності, який у даній справі був врахований при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження та не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог апеляційної скарги щодо вирішення спору по суті.

При цьому слід врахувати, що, відкриваючи апеляційне провадження у справі, суд погодився із тим, що оскаржуваним судовим рішенням порушено права ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі, що за правилами пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишився той факт, що за наявності іншого спадкоємця сільська рада не є належним відповідачем у справі, що також є підставою ддя скасування судового рішення та самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Із огляду на викладене та враховуючи, що ОСОБА_1 , як спадкоємець, яка у передбаченому законом порядку і строки прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , має право на відповідну частку у спадщині, до якої входила не земельна частка (пай), а земельна ділянка, вважаю оскаржуване рішення міськрайонного суду таким, що порушує її право, яке підлягає судовому захисту шляхом скасування рішення суду першої інстанції та відмови ОСОБА_2 , в особі її правонаступника ОСОБА_3 , у задоволенні позову.

Суддя Л.І. Пилипчук