АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року

м. Чернівці

справа № 718/3362/24

провадження № 22-ц/822/261/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.

секретар Паучек І. І.

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф», в інтересах якого діє адвокат Бачинський Остап Михайлович, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 січня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Скорейко В. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» (далі - ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .

Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 47 від 25 березня 2020 року в сумі 19 502 гривні 39 копійок.

Позов обґрунтований тим, що 25 березня 2020 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 47, який підписано одноразовим ідентифікатором.

Відповідачці було перераховано грошові кошти у розмірі 5 029 гривень на картковий рахунок № НОМЕР_1 , вказаний нею в договорі.

Відповідно до умов договору відповідачка зобов`язалася повернути позику та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором, з кінцевим терміном погашення не пізніше 23 квітня 2020 року.

30 червня 2021 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», укладено договір факторингу № 20241007-1К, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» перейшло право вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком заборгованості, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором позики, станом на 09 жовтня 2024 року заборгованість відповідачки склала 19 502 гривні 39 копійок, а саме: залишок заборгованості за тілом кредиту - 5 029 гривень; залишок заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 961 гривня 40 копійок; залишок заборгованості за простроченими процентами за користування поза межами строку дії договору за період з 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року - 11 315 гривень 25 копійок; інфляційні втрати за період 01 липня 2021 року по 28 вересень 2021 року - 1 196 гривень 74 копійки. Загальна сума заборгованості відповідачки становить 19 502 гривні 39 копійок.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 січня 2025 року у позові ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачам не доведено факт перерахування ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 5 029 гривень на виконання договору позики від 25 березня 2020 року, та відповідного обов`язку відповідача повертати вказані грошові кошти та сплачувати відсотки за їх користування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту в розмірі 17 912 гривень 71 копійка.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано позиції викладені у постанові Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у справі № 373/1102/23 де взагалі не було доказів перерахування коштів, однак апеляційний суд скасував рішення місцевого суду з підстав наведеної Великою Палатою Верховного Суду презумпції правомірності правочину, відповідно до котрої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду «досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов правочинів та їх укладеності», «закріпленої презумпції правомірності правочину», а також в силу того, що «відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав».

Посилається на те, що ОСОБА_1 могла б надати виписку із її карткового рахунку № НОМЕР_1 , яка обслуговується в АТ КБ «ПриватБанк», на дату видачі кредиту, котра підтверджувала неперерахування коштів, однак така взагалі не заперечує отримання нею коштів, а саме суд всупереч належному доказу перерахування 4 700 гривень не бере такий за основу при ухваленні оскаржуваного рішення від 06 січня 2025 року.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

25 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ФОРЗА» укладено кредитний договір № 47, за умовами якого товариство надає клієнту грошові кошти в сумі 5 029 гривень строком на 30 днів з процентною ставкою 1,30% в день (а. с. 7-10).

Відповідно до пункту 4.1 договору договір та зміни до нього укладаються в письмовій формі. У випадку оформлення договору чи здійснення інших дій, пов`язаних із його виконанням в онлайн-режимі на офіційному сайті товариства, за допомогою засобів електронного зв`язку, електронні документи, оформлені і підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що мають рівну юридичну силу з документами, складеними на паперовому носієві і підписаними власноручним підписом.

Договір укладений сторонами шляхом їх підписання електронними цифровими підписами. Відповідачка підписала договір з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором НОМЕР_5.

Додатком до кредитного договору від 25 березня 2020 року № 47 складено графік платежів, відповідно до якого датою платежів є 23 квітня 2020 року, сума основного боргу становить 5 029 гривень, сума процентів становить 1 961 гривня 40 копійок (а. с 10).

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, витрати за кредитом становлять 1 961 гривня 40 копійок, загальна вартість кредиту з урахуванням відсотків становить 6 990 гривень 40 копійок (а. с. 9).

30 червня 2021 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф», укладено договір факторингу № 20241007-1К, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» перейшло право вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 (а. с. 11-13).

Згідно з витягом з реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30 червня 2021 року, ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором від 25 березня 2020 року № 47 і загальна заборгованість за договором становить 6 990 гривень 40 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту на суму 5 029 гривень та заборгованості за процентами за користування кредитом на суму 1 961 гривня 40 копійок (а. с. 17).

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 09 жовтня 2024 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість за договором у сумі 19 502 гривні 39 копійок, а саме: залишок заборгованості за тілом кредиту - 5 029 гривень; залишок заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 961 гривня 40 копійок; залишок заборгованості за простроченими процентами за користування поза межами строку дії договору за період з 01 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року - 11 315 гривень 25 копійок; інфляційні втрати за період 01 липня 2021 року по 28 вересень 2021 року - 1 196 гривень 74 копійки. Загальна сума заборгованості відповідачки становить 19 502 гривні 39 копійок. (а.с. 18).

Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 26 грудня 2024 року по банківському рахунку ОСОБА_1 (номер платіжної картки НОМЕР_2 , р/р НОМЕР_3 ) відомості щодо зарахування коштів на суму 5 029 гривень від ТОВ «ФК «ФОРЗА» відсутні (а. с. 96-97).

З наданої АТ «Сенс Банк» інформації встановлено, що будь-якого перерахунку коштів ТОВ «ФК «ФОРЗА» на ім`я позичальниці ОСОБА_1 за кредитним договором від 25 березня 2020 року № 47 за період з 25 березня 2020 року по 31 березня 2020 року не відбувалося (а. с. 82-85, 88-90).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.

Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.

Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частиною другою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Щодо укладення кредитного договору від 25 березня 2020 року № 47 в електронному вигляді

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон № 675-VIII)

Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону № 675-VIII).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону № 675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, встановлено, що:

- кредитний договір від 25 березня 2020 року № 47 між ТОВ «ФК «ФОРЗА» та ОСОБА_1 підписано останньою одноразовим ідентифікатором НОМЕР_5, який було надіслано на номер відповідачки НОМЕР_4 ;

- у договорі зазначені всі дані про особу ОСОБА_1 необхідні для її ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, номер мобільного телефону.

Відповідачка через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, після чого позикодавець надіслав за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею номер телефону НОМЕР_4 (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідачка використала для підтвердження підписання кредитного договору.

В зв`язку з вищевикладеним колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказаний кредитний договір, було укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором НОМЕР_5. Зазначені обставини відповідачкою не спростовано.

Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів

Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У справі, що переглядається, відповідно до умов кредитного договору від 25 березня 2020 року № 47, зокрема пунктів 3.1, 5.1 договору, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити банківської картки, вказаної клієнтом.

Як вбачається із пункту 1.6 договору відповідачкою зазначено наступний номер електронного платіжного засобу (банківської картки) № НОМЕР_1 .

З наявної в матеріалах справи виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 26 грудня 2024 року по банківському рахунку ОСОБА_1 (номер платіжної картки НОМЕР_2 , р/р НОМЕР_3 ) судами встановлено відсутність відомостей щодо зарахування коштів на суму 5 029 гривень від ТОВ «ФК «ФОРЗА» за умовами кредитного договору від 25 березня 2020 року (а. с. 96-97).

З вказаної виписки також вбачається зарахування 25 березня 2020 року грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 у сумі 4 700 гривень, проте відсутні відомості про те, що вказані кошти надійшли на виконання умов договору від 25 березня 2020 року, як і відсутні відомості про особу, яка здійснила перерахунок відповідних коштів.

З наданої АТ «Сенс Банк» інформації встановлено, що будь-якого перерахунку коштів ТОВ «ФК «ФОРЗА», ні в сумі 5 029 гривень, ані в сумі 4 700, на ім`я позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 25 березня 2024 року № 47 за період з 25 березня 2020 року по 31 березня 2020 року не відбувалося (а. с. 82-85, 88-90).

Наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості за цим кредитним договором складені самим позивачем, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Обов`язком позивача, який стверджує про надання відповідачці безготівкових кредитних коштів первісними кредиторами за кредитним договором за яким він набув право вимоги, є надання доказів, що підтверджують зарахування позичальниці таких коштів.

В зв`язку з цим, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що саме ОСОБА_1 повинна доводити факт відсутності перерахунку їй кредитних коштів.

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальниці заборгованості за договором від 25 березня 2020 року, оскільки не надано доказів перерахування ТОВ «ФК «ФОРЗА» коштів на належний відповідачці розрахунковий чи картковий рахунок.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем перерахування грошових коштів відповідачці на виконання кредитного договору від 25 березня 2020 року, і як наслідок обґрунтовано відмовив у позові.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частин першої, другої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини цієї постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким у позові ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» відмовлено повністю, а тому відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат у суді першої інстанції. В свою чергу, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 06 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА