ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року у складі судді Михальченко А.О.

у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявили самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить до земель комунальної власності та не була передана жодній юридичній та/або фізичній особі у користування, а відповідач ОСОБА_2 самовільно, безпідставно та неправомірно використовує вказану земельну ділянку, здійснив на ній реконструкцію об`єкту нерухомого майна без жодних правових підстав, оскільки за адресою: АДРЕСА_1 , магазин є об`єктом самочинного будівництва.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 набув право власності на вказане нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу часток магазину від 26 квітня 2016 року, укладених з ОСОБА_1 , право власності не який набуте останнім на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2014 року, скасованого постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2016 року.

Вважає, що ОСОБА_1 було зареєстровано право власності без жодних правових підстав на об`єкт самочинного будівництва, який не введений в експлуатацію, отже, становить собою виключно набір будівельних матеріалів та не є нерухомим майном у розумінні положень ЦК України.

Проте, незважаючи на вказані обставини, ОСОБА_1 продав вказаний об`єкт ОСОБА_2 , зазначені дії здійснено без правових підстав, а отже державна реєстрація відчуження є незаконною, а правочини недійсними, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2014 року, на підставі якого у особи виникло право власності скасовано та не породжує жодні права та обов`язки з моменту його винесення.

Таким чином, ОСОБА_2 не міг набути права власності на магазин за адресою: АДРЕСА_1 , але після укладення договорів купівлі-продажу здійснив його реконструкцію та звернувся до компетентного органу з метою введення його в експлуатацію.

Зазначає, що реєстрація декларації про готовність до експлуатації від 24 липня 2017 року виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради відбулась з порушеннями, а саме без згоди власника земельної ділянки.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що ОСОБА_2 не є правомірним набувачем самочинно збудованого майна магазину та безпідставно здійснив його реконструкцію.

Отже, законні права та інтереси територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, як власника земельної ділянки, порушені внаслідок самочинного будівництва на ній магазину.

Враховуючи викладене, Дніпровська міська рада просила суд скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації ДП №55 від 24 липня 2017 року, виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради; усунути перешкоди у користуванні Дніпровській міській раді земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно побудований об`єкт нерухомого майна магазин літ. А-1 (загальною площею 63,0 кв.м.), що розташований на вказаній земельній ділянці (реєстраційний номер нерухомого майна 01); скасувати державну реєстрацію права власності та припинити право власності на об`єкт нерухомого майна - магазин літ. А-1 (загальною площею 63,0 кв.м.), що розташований на вказаній земельній ділянці (реєстраційний номер нерухомого майна 01) із закриттям розділу.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року позов Дніпровської міської ради задоволено.

Скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації ДП №55 від 24 липня 2017 року виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради щодо реконструкції зблокованих магазинів літ. А-1, Б-1, В-1 з подальшим їх об`єднанням під будівлю магазина по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та повернути вказану земельну ділянку державі в особі Дніпровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину літ. А-1, загальною площею 63 кв.м.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 26 квітня 2016 (індексний номер 29427329) про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . (номер відомостей про речове право 14331175).

Скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 26 квітня 2016 року (індексний номер 29427329) про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . (номер відомостей про речове право 14331003).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення прав Дніпровської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження земельною ділянкою.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині задоволеного позову про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації та про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та повернення вказаної земельної ділянки державі в особі Дніпровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину літ. А-1, загальною площею 63 кв.м., та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясувавши всіх обставин у справі, безпідставно задовольнив позов в оскаржуваній частині та не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , правомірно, оскільки рішення суду на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на дане приміщення не було скасовано на момент продажу нерухомого майна ОСОБА_2 , а тому, останній є добросовісним набувачем вказаного нерухомого майна. Вказує, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, у зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-яких права або охоронювані інтереси Дніпровської міської ради не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову в цій частині. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Отже, застосування до ОСОБА_2 зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки Дніпровською міською радою не використано всі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності й останньою взагалі не наведено достатніх підстав необхідності у застосування в даній ситуації такого способу захисту, як зобов`язання ОСОБА_2 знести нерухоме майно. Вказує, що суд першої інстанції взагалі проігнорував надані ОСОБА_1 докази відсутності на сьогоднішній день приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вважає, що в даному випадку відсутній предмету спору.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволеного позову про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації та зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , повернення вказаної земельної ділянки державі в особі Дніпровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину літ. А-1, загальною площею 63 кв.м., апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність, передбачених законом, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить до земель комунальної власності, не передана жодній юридичній та/або фізичній особі у користування.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2014 року у справі № 200/7923/16-ц визнано право власності ОСОБА_1 на приміщення магазинів літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею 24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею 4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею 4,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнано право власності таким, що підлягає державній реєстрації уповноваженим на те органом без додаткових актів введення об`єкта в експлуатацію.

Позивачем за первісним позовом у даній справі був ОСОБА_2 , який звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Підставою для звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначав те, що 09 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір №09/09 щодо реєстрації права власності останнього на магазини, літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею-24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею-4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею-4,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно умов договору ОСОБА_1 зобов`язався на протязі 30 банківських днів з моменту підписання Договору сплатити грошові кошти за послуги. Для забезпечення виконання зазначених обов`язків між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір поруки. Свої зобов`язання по договорам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не виконали. ОСОБА_2 просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів грошових коштів в розмірі 2000,00 грн.

Тобто, звертаючись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у 2014 році ОСОБА_2 було достеменно відомо про те, що магазини, літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею-24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею-4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею-4,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом, оскільки, приписами частини 1 статті 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2016 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2014 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на приміщення магазинів літ.А-1, загальною площею 36,0 кв.м., основною площею-24,2 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 4,3 кв.м., основною площею 4,3 кв.м., літ.В-1, загальною площею 4,7 кв.м., основною площею-4,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , скасовано. Відмовлено ОСОБА_1 в його зустрічному позові. В іншій частині рішення залишено без змін.

Крім того, звертаючись у 2014 році до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з зустрічним позовом про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна ОСОБА_1 попередньо не звертався до Управління державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності.

ОСОБА_2 , достовірно знаючи про те, що окрім рішення суду у ОСОБА_1 відсутні дозвільні документи на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку на земельній ділянці, що не була йому відведена, 26 квітня 2016 року уклав з ОСОБА_1 два договори купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. за реєстровими номерами 1412, 1410, відповідно до яких ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . (номер відомостей про речове право 14331003) та частку магазину, загальною площею 63 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . (номер відомостей про речове право 14331175) та приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. прийняті рішення про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на вказані частки магазину. (індексний номер 29427329)

Тобто, станом на 26 квітня 2016 року рішення суду на підставі якого ОСОБА_1 визнав за собою та зареєстрував право власності на приміщення магазинів за адресою: АДРЕСА_1 не було скасоване та 13 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради з повідомленням про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) «Реконструкція зблокованих магазинів літ. А-1, Б-1, В-1 з подальшим їх об`єднанням під будівлю магазина по АДРЕСА_1 ».

24 липня 2017 року, за результати розгляду повідомлення ОСОБА_2 про початок виконання будівельних робіт Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1) №ДП55.

З даних інформаційної довідки з Державного реєстру нерухомого майна №331830331 судом встановлено, що, з метою реєстрації свого права власності на реконструйований магазин, ОСОБА_2 подав декларацію про готовність до експлуатації об`єкта від 24 липня 2017 року №ДП55 для державної реєстрації у реєстрі речових прав.

Після реєстрації декларації у реєстрі речових прав тип об`єкта визначений як магазини; опис об`єкта загальна площа (кв.м.): 63, опис: магазин літ. А-1. Адреса: АДРЕСА_1 .

В декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), від 24 липня 2017 року №ДП55, зокрема у пункті 13 «Інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою», вказано, що відповідно до пункту 4 ст.34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» інформація про земельну ділянку не заповнюється.

Таким чином, ОСОБА_2 здійснив реконструкцію об`єкта самочинного будівництва на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра та не надавалася будь-яким особам у власність чи користування для будівництва магазину. Внаслідок реконструкції також відбулась зміна зовнішніх геометричних розмірів зблокованих магазинів літ. А-1, Б-1, В-1, яка до реконструкції складала 45,0 кв.м. (згідно рішення суду на підставі якого у ОСОБА_1 зареєстрував право власності та договорів купівлі-продажу), а після реконструкції загальна площа будівлі магазину становить вже 63,0 кв.м.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності достатніх підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення прав Дніпровської міської ради, як власника земельної ділянки, яка не надавалася у власність або користування відповідачу, на якій здійснено самочинне будівництво.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або с неефективним для захисту порушеного права інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Положеннями частини 5 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття З6 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів".

Відповідно до пункту 10 вказаної постанови, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі виконавці).

Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Враховуючи викладене, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, у зв`язку із чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси Дніпровської міської ради не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Суд першої інстанції викладене вище не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині.

Окрім цього, за правилом частини 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Законом передбачено, що дефект у підставі речового права на земельну ділянку може бути нівельований зацікавленою особою шляхом одержання правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

За приписами частини 4 статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню у разі, якщо продовження фізичного існування нерухомого майна (тобто збереження об`єкта) порушує права інших осіб.

Окрім того, за приписами частини 7 статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва (за умови неможливості перебудови чи відмови особи від проведення перебудови) підлягає знесенню також і у разі: 1) істотного відхилення від проекту, обтяженого суперечністю суспільним інтересам або порушенням прав інших осіб; 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем чітко визначено випадки, у яких відповідний орган державної влади має право на звернення до суду з певними позовними вимогами (позовом): 1) про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі наявності фактів: а) відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; б) істотного порушення будівельних норм і правил); 2) про знесення за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво позивач у разі наявності факту: а) якщо проведення такої перебудови є неможливим; б) особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

Отож, приведений перелік заявлених вимог, з якими позивач вправі звертатись до суду, застосовується за наявності чітко визначених випадків та є взаємовиключними.

Звертаючись до суду з позовом про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та повернути вказану земельну ділянку державі в особі Дніпровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна, Дніпровська міська рада посилалася, зокрема, на безпідставно здійснену державну реєстрацію речових прав на об`єкт самочинного будівництва - магазину на земельній ділянці, що належить до комунальної власності без згоди власника - Дніпровської міської ради та відчуження у подальшому спірного об`єкту.

Проте, відповідно до частини 7 статті 376 ЦК України для задоволення позову про зобов`язання знести самочинне будівництво необхідно встановити наявність таких фактів як: неможливість перебудови об`єкту; або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

У даній справі Дніпровською міською радою не надано доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Крім того, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Проте, рішення суду щодо проведення перебудови відсутнє.

Колегія суддів звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61- 4332св20), від 27 червня 2022 року справі № 723/2158/19 (провадження № 61-2059/ св21).

Верховний Суд у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 2-3067/11 дійшов висновку про те, що застосування такого способу захисту прав власника чи користувача земельної ділянки, як зобов`язання відповідача знести збудоване на такій земельній ділянці нерухоме майно, можливе лише у разі, коли використані всі інші передбачені законодавством України заходи щодо реагування (перебудова, відмова забудовника від перебудови, грошова компенсація, відмова від надання такому забудовнику права оренди земельної ділянки під самочинно-збудованим нерухомим майном тощо).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зазначено, що «у силу спеціального застереження, наведеного в частині 2 статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5 статті 376 ЦК України).

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, й самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.

Слід звернути увагу на те, що не кожне втручання у право мирного володіння майном зумовлює порушення принципу пропорційності. Проте суд першої інстанції не навів жодних мотивів для висновку про порушення справедливого балансу інтересів Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки та відповідача, і про покладення на останнього такого тягаря, який буде надмірним.

Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, суд на підставі зібраних доказів мав проаналізувати: 1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача на мирне володіння майном останнього, зокрема з огляду на норми права у сфері містобудування й охорони культурної спадщини; 2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача знести самовільно побудовану на такій ділянці споруду заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів, у тому числі інтересів в охороні культурної спадщини; 3) чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами особи, яка хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні культурної спадщини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА 2 знести самочинно побудовані приміщення магазинів, суди виходили лише з того, що рішення суду, на підставі якого земельна ділянка вибула із володіння Дніпровської міської ради, в подальшому скасовано, та не з`ясували умов, необхідних для встановлення підстав захисту прав власника земельної ділянки у спосіб знесення самочинної забудови, зокрема чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки легітимну мету, чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи».

З огляду на викладене, саме Дніпровська міська рада повинна обгрунтувати доцільність такого способу захисту, як зобов`язання відповідача знести приміщення, яке знаходиться за вищевказаною адресою, та довести суду, що таке втручання є пропорційним та єдиновірним. Проте, Дніпровська міська рада у своєму позові, не наводить достатніх підстав для застосування в даній ситуації такого способу захисту, як зобов`язання ОСОБА_2 знести нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що приміщення які були зареєстровані за ОСОБА_1 та в подальшому відчужені останнім на користь ОСОБА_2 на теперішній час відсутні (знесені), про що свідчать матеріали справи.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, Дніпровською міською радою було надано акт обстеження земельної ділянки N319/04/24-к від 19 квітня 2024 року, як такий, що конкретизує земельну ділянку, якою не може користуватися Дніпровська міська рада, через ОСОБА_2 . З зазначеного акту вбачається, що в районі того місця, де раніше дійсно знаходились об`єкти нерухомого майна, які мали адресу: АДРЕСА_1 , на сьогоднішній день сформована земельна ділянка з кадастровим номером :04:004:0206, яка в свою чергу знаходиться в оренді у ТОВ «ОРЕНДА ДНІПРО» ще з 15 липня 2021 року. Жодних об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 , не має, а є об`єкт нерухомості, під розміщення якого Дніпровською міською радою в 2021 році була надана в оренду земельна ділянка з кадастровим номером :04:004:0206, який в свою чергу має адресу: АДРЕСА_1 .

Отже, висновок суду першої інстанції про відновлення порушених прав позивача шляхом знесення вказаної нерухомості, є помилковим.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено докази, в результаті чого колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про обґрунтованість позову та правильність застосування норм права, які ґрунтуються на судовій практиці та застосування її судом першої інстанції спростовується вищезазначеним, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації та зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та повернути державі в особі Дніпровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину літ. А-1, загальною площею 63 кв.м.

За таких обставин, рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині, слід стягнути із Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за перегляд справи в апеляційному порядку в розмірі 8052,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2024 року в частині - скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації ДП №55 від 24 липня 2017 року виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради щодо реконструкції зблокованих магазинів літ. А-1, Б-1, В-1 з подальшим їх об`єднанням під будівлю магазина по АДРЕСА_1 ; в частині - зобов`язання ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та повернення вказаної земельної ділянки державі в особі Дніпровської міської ради (, проспект Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000), привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину літ. А-1, загальною площею 63 кв.м. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8052,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 02 квітня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна