Єдиний унікальний номер 722/2293/24
Номер провадження 2/722/81/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року Сокирянський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Суського О.І.

секретаря судових засідань Сімак О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Сокиряни в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС», поданим представником позивача Кеню Денисом Васильовичем до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ТзОВ «ФІНФОРС» - адвокат Кеню Д.В. звернувся через поштове відділення до Сокирянського районного суду Чернівецької області із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №1606463-А від 20.09.2021 року у розмірі 47744,90 грн, а також судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 3028 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.09.2021 року між ТзОВ «СС «Лоун» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «СС «Лоун» було укладено електронний кредитний договір 1606463-А, який укладено на підставі Правил надання коштів у кредит ТзОВ «СС «Лоун», затверджених наказом №1406-1 від 14.06.2021 року. Правила розміщені у вільному доступі на веб-сайті ТзОВ «СС «Лоун» www.ccloan.ua.

ТзОВ «СС «Лоун» виконало свої зобов`язання перед позичальником та надало йому кредит у сумі 18700,00 грн. шляхом зарахування коштів на платіжну картку позичальника № НОМЕР_1 …6290, строк кредиту з 20.09.2021 року до 19.10.2021 року включно. За користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за акційною процентною ставкою у розмірі 0,796% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. У встановлений термін 19.10.2021 року відповідачка свої зобов`язання щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, також між відповідачем та первісним кредитором було укладено 6 додаткових угод про продовження строку користування кредитними коштами, а також, керуючись умовами кредитного договору та умовами додаткової угоди до кредитного договору (автопролонгація) від 09.12.2021 року кредитний договір було автопролонговано, у зв`язку з цим строк користування кредитом було продовжено на 20 календарних днів, тобто до 03.01.2021 року включно. В період автопролонгації діє підвищена процентна ставка у розмірі 2,99%. У встановлений строк нової узгодженої дати повернення кредиту 03.01.2022 року відповідач не виконала свої боргові зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у відповідача виникла прострочена заборгованість перед кредитором у розмірі 18700,00 грн - тіло кредиту та 29044,50 грн - нараховані проценти, всього 47744,90 грн.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 19.01.2022 року між ТзОВ «СС «Лоун» та ТзОВ «ФІНФОРС» було укладено договір факторингу № 8, відповідно до умов якого ТзОВ «СС «Лоун» відступило ТзОВ «ФІНФОРС» право вимоги за кредитним договором №1606463-А від 20.09.2021 року на загальну суму 47744,90 грн. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором позичальник був повідомлений шляхом направлення 19.01.2022 року електронним листом на її електронну адресу. Станом на дату подання позовної заяви ОСОБА_1 зовсім не погашала заборгованість за кредитним договором. Окрім цього, вказує на те, що ТзОВ «ФІНФОРС» не нараховувало ніяких сум заборгованості за кредитним договором відносно позичальника, сума боргу є незмінною з моменту укладення договору факторингу. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2024 року дана позовна заява передана до провадження судді Сокирянського районного суду Чернівецької області Суського О.І.

Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 06.12.2024, після отримання судом інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача по справі, було прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та витребувано, за клопотанням представника позивача, в АТ КБ «Приватбанк» (, місце знаходження: 01001, м.Київ, вул.Грушевського,1Д) інформацію, що містить банківську таємницю.

Представником відповідачки 07.01.2025 року подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю позивачем суми позову, відсутністю первинних документів, у тому числі документів, що підтверджують передачу грошових коштів відповідачу та докази їх повернення, а також відсутність обгрунтованого розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються.

14.01.2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якій просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив, оскільки вважає аргументи викладені Відповідачем у відзиві на позовну заяву, помилковими, надуманими та такими, що переслідують мету уникнення виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_1 , також в судове засідання не з`явилися, однак направили на адресу суду заяву про розгляд справи без їх присутності, позовні вимоги ТзОВ «ФІНФОРС» не визнають в повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та просять відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 20.09.2021 року між ТзОВ «СС «Лоун» та відповідачкою за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «СС «Лоун» укладено електронний кредитний договір 1606463-А про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Кредитний договір було укладено на підставі Правил надання коштів в кредит TзOB «СС Лоун», затверджених наказом TOB «СС Лоун» №1406-1 від 14.06.2021 року.

Правила розміщені у вільному доступі на Веб-сайті TOB «СС ЛОУН» www.ccloan.ua в розділі https://www.ccloan.ua/yuridichna-informatsiya/.

Згідно з пунктом 2.6.1. кредитного договору загальний розмір наданого кредиту складає 18700,00 грн.

Відповідно до пункту 2.6.2. кредитного договору строк кредиту з 20.09.2021 року по 19.10.2021 року включно.

Згідно п. 2.6.4. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за акційною процентною ставкою в розмірі 0,796% від суми кредиту за кожен день користування ним; річна процентна ставка за кредитом складає 1380,87%.

Відповідно до п.2.6.5. кредитного договору загальна вартість кредиту становить 23165,50 грн.

Згідно п.2.6.6 кредитного договору сума до повернення складає 23165,50 грн.

До договору додається також і графік платежів за яким ОСОБА_1 зобов`язана до 19.10.2021 року сплатити на користь кредитора 23165,5 грн., з яких 18700 грн. - тіло кредиту та 4465,5 грн. - відсотки за його користування. Згідно п.3 Договору, сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюється згідно з графіком, який є невід`ємною частиною договору та розміщується в особистому кабінеті позичальника.

19.01.2022 року між ТзОВ «СС «Лоун» та ТзОВ «ФІНФОРС» було укладено договір факторингу № 8, відповідно до умов якого ТзОВ «СС «Лоун» відступило ТзОВ «ФІНФОРС» право вимоги за кредитним договором №1606463-А від 20.09.2021 року на загальну суму 47744,90 грн. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором позичальник був повідомлений шляхом направлення 19.01.2022 року електронним листом на її електронну адресу.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Щодо укладення кредитних договорів в електронному вигляді.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені ЗУ «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію» (далі - Закон) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».

У справі, яка розглядається, встановлено, що договір від 20.09.2021 року між ТзОВ «СС «Лоун» та ОСОБА_1 , останньою підписано за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором. Окрім того, як встановлено, відповідачка отримала кредит зареєструвавши власний електронний кабінет на відповідному сайті та оформивши онлайн-заявку на позику вказавши особисті дані, отримавши sms-код з одноразовим ідентифікатором f78636, який було надіслано на її номер телефону.

Відповідачка через особистий кабінет на веб-сайті кредиторів подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, підтвердила умови таких, після чого кредитор надіслав їй за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону, який міститься в реквізитах договору одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідачка використала для підтвердження підписання кредитного договору. Без здійснення зазначених вище дій відповідачкою кредитний догові не був би укладений між сторонами.

Відповідно до Закону кредитний договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договору, так і належності відповідачці зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього смс-кодів, тобто не спростовано відповідачкою, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.

З урахуванням викладеного, суддя приходить до висновку про безпідставність доводів про неукладеність кредитного договору №1606463-А від 20.09.2021 року, та неознайомлення відповідачки з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останньою зазначений договір не був би укладений сторонами, а тому вище наведені правочини відповідно до Закону вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066 св 23).

Також відповідачкою не надано належних доказів укладення вище зазначеного договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення.

Наявна в матеріалах справи відповідь АТ КБ «ПриватБанк» не є беззаперечним доказом укладення кредитного договору іншою особою, оскільки ідентифікація позичальниці відбулась не лише за допомогою вказівки телефонного номеру, а введення позичальницею її персональних даних, зокрема реєстраційного номера облікової картки платника податків, паспортних даних.

З приводу виконання кредитором обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів та виникнення обов`язку щодо погашення заборгованості з боку позичальника, суд зазначає таке.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з вимогами статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23) міститься висновок, «що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором».

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Згідно з частиною 3 статті 13 Закону продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.

На підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу відповідачу кредитних коштів за кредитним договором №1606463-А від 20.09.2021 року позивачем не надано належних та допустимих доказів.

Наявні розрахунки заборгованості за вище наведеним договором складені самим позивачем, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - позивача.

За таких обставин, позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання обов`язку щодо переказу кредитних коштів відповідачу на його рахунок за кредитним договором №1606463-А від 20.09.2021.

Крім того, суд наголошує, що Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності

Обов`язком позивача, який стверджує про надання відповідачу безготівкових кредитних коштів первісними кредиторами за кредитним договором, у якому він набув право вимоги, є надання доказів, що підтверджують зарахування позичальнику таких коштів, а у разі неможливості самостійно подати такий доказ - право на обґрунтування такої неможливості та заявлення клопотання про витребування доказів судом. У справі, що розглядається, позивач у позовній заяві вказував про те, що на виконання кредитного договору кредитні кошти були надані позичальнику первісним кредитором у безготівковій формі, проте первинних облікових бухгалтерських документів до суду не надав, про здійснення ним досудових заходів забезпечення доказів не вказував, клопотання про витребування таких доказів не подавав, хоч і не був позбавлений права заявити відповідне клопотання під час розгляду справи.

Отже, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за укладеним кредитним договором, оскільки не надано доказів перерахування коштів на належний відповідачу розрахунковий чи картковий рахунок, а надані позивачем документи не є належними доказами на підтвердження існування у позичальника заборгованості за вказаним кредитним договором. У матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували правильність здійсненого кредитором розрахунку боргу відповідачки.

Згідно з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналогічні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 та від 30 серпня 2022 року у справі №509/2976/19.

Отже, судом встановлено, що позивачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу ОСОБА_1 за вказаним вище договором.

Укладаючи договори факторингу, позивач ТзОВ «ФІНФОРС» не був позбавлений права вимагати первинні бухгалтерські документи у первісних кредиторів.

Розрахунок заборгованості за вказаним вище кредитним договором, на які посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не можуть бути доказами наявності заборгованості, на яких наполягає позивач.

Суд враховує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 5 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за кредитним договором №1606463-А від 20.09.2021 року, оскільки не надано доказів перерахування коштів на належний відповідачці розрахунковий чи картковий рахунок.

Відповідно до частини сьомої наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України це не є обов`язком суду.

За наведеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення заборгованості, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 81, 141,247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354 - 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Сокирянський районний суд Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: