ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

Рішення

Іменем України

03 квітня 2025 року Фатівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

Встановив:

20 січня 2025 року з використанням системи «Електронний суд» товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» ЕЙС» (далі, ТОВ «ФК «ЕЙС», позивач) подано позов до Фастівського міськрайонного суду Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 (далі, відповідачка).

За змістом заявлених позовних вимог стверджується про те, що 20 грудня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «КАЧАЙ ГРОШІ», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальницею, було укладено договір кредитної лінії № 00-10641030.

Згідно з умовами договору позичальниці надано в борг 7 000 гривень, строк користування коштами 240 днів.

Договором також передбачено сплату одноразової комісії у розмірі 5 % від суми кредиту, що становить 350 гривень, та нарахування процентів за двома видами ставок: зниженою процентною ставкою у розмірі 1,5 % та стандартною процентною ставкою у розмірі 3 %.

Первісним кредитором виконані умови договору та надано в борг позичальниці грошові кошти у сумі 7 000 гривень.

В подальшому, внаслідок укладення договорів факторингу, право вимоги за вказаними договорами перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ», а згодом і до позивача, ТОВ «ФК «ЕЙС».

Оскільки відповідачка, як позичальниця за договором кредитної лінії № 00-10641030, не виконала обов`язки щодо повернення коштів, сплати одноразової комісії та процентів, існують достатні правові підстави для стягнення з неї заборгованості.

Станом на дату подання позову до суду, заборгованість становить 27 510 гривень, що складається з 7 350 заборгованість за тілом кредиту, 20 160 гривень заборгованість за процентами.

Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідачки 2 422,4 гривні витрати зі сплати судового збору, 7 000 гривень понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.

Також представником позивача заявлено клопотання про витребування від АТ «ТАСКОМБАНК» відомостей про належність відповідачці платіжної картки № 4149-39ХХ-ХХХХ-6506 та відомостей про зарахування на рахунок відповідачки грошових коштів у сумі 7 000 гривень в день підписання кредитного договору.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддя від 20 січня 2025 року, ця цивільна справа передана на розгляд судді Самусі В.О. (а. с. 129).

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання без виклику сторін (а. с. 133-134).

Додатково витребувано інформацію від АТ «ТАСКОМБАНК» згідно з переліком питань, зазначених в клопотанні позивача.

Листом АТ «ТАСКОМБАНК» від 07 лютого 2025 року на адресу суду надано витребувану інформацію та документи, зокрема виписку по особовому рахунку відповідачки за період часу з 20.12.2023 року до 25.12.2023 року, та підтверджено зарахування на рахунок відповідачки грошових коштів у сумі 7 000 гривень, дата транзакції 20.12.2025 року (а. с. 141-143).

Відповідачка, була належним чином повідомленою про час і дату проведення судового засідання та отримала ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, що підтверджується повідомленням про вручення поштового підправлення (а. с. 149).

Відповідачкою відзив на позовну заяву не надано, як не надано доказів для спростування заявлених позовних вимог.

У відповідності до приписів частини 8 статті 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до приписів ч. 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставин справи.

Так, судом встановлено, що 20 грудня 2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «КАЧАЙ ГРОШІ», як первісним кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальницею, було укладено договір кредитної лінії № 00-10641030 (а. с. 81-89).

Договір підписано електронним підписом позичальниці шляхом направлення одноразового ідентифікатора з належного позичальниці номеру мобільного телефону. Зазначені обставини підтверджуються довідкою про ідентифікацію (а. с. 104).

Згідно пунктів 1.2, 1.3, 1.4.1, 1.4.2, 1.5 договору кредитної лінії № 00-10641030 , кредитний ліміт 7 000 гривень, строк дії кредитної лінії 240 календарних днів, дата повернення кредиту 16 серпня 2024 року, застосовуються два види процентної ставки: стандартна процентна ставка 3 % щоденно від суми кредиту та знижена процентна ставка 1,5 %, яка діє виключно за умови сплати процентів не пізніше наступного дня за рекомендованою датою сплати процентів.

Первісним кредитором було виконано умови зобов`язання та надані відповідачці, як позичальниці, грошові кошти у сумі 7 000 гривень.

Факт перерахування зазначеної суми коштів на банківський рахунок позичальниці підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» № 204/09 від 09.09.2024 року з доданим переліком транзакцій, а також відповіддю АТ «ТАСКОМБАНК» від 07.02.2025 року та випискою по особовому рахунку відповідачки в цій банківській установі (а. с. 105-107,141-143).

Внаслідок укладення договорів факторингу від 22 січня 2024 року № 22-01/2024 та від 16 серпня 2024 року № 16082024-МК/ЕЙС, право вимоги за договором кредитної лінії № 00-10641030 від 20 грудня 2023 року було передано товариству з обмеженою відповідальністю «МАКС КРЕДИТ», а згодом і товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», новому кредитору та позивачу у справі. (а. с. 21-29, 50-59).

До матеріалів справи долучені витяги з реєстрів боржників, що підтверджують перехід права вимоги за договорами факторингу (а. с. 40-46).

Відповідачка не заперечувала факт укладення договору кредитної лінії, його підписання та погодження істотних умов цього договору.

Відповідачка не заперечувала отримання в борг грошових коштів у сумі 7 000 гривень, нею не надано доказів повного виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати комісії та процентів.

Відповідачка також не висловила заперечень щодо обставин укладення договорів факторингу та їх чинності.

Далі, згідно посилань позивача, внаслідок невиконання відповідачкою обов`язків щодо повернення боргу, сплати процентів та комісії, виникла заборгованість у сумі 27 510 гривень, що включає заборгованість за тілом кредиту 7 350 гривень (позивачем в цю суму включено комісію у розмірі 350 гривень) та заборгованість за процентами 20 160 гривень.

Розрахунок заборгованості долучено до матеріалів справи (а. с. 112-115).

З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми.

Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.

При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.

Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.

Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.

Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).

Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору кредитної лінії № 00-10641030 у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію» та погодження істотних умов цього договору.

Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що договір кредитної лінії № 00-10641030 від 20 грудня 2023 року був укладеним та є регулятором спірних правовідносин сторін справи. Істотні умови цього договору погоджені сторонами кредитного зобов`язання.

На думку суду, наявні в матеріалах справи докази, зокрема, виписка по банківському рахунку відповідачки в АТ «ТАСКОМБАНК», підтверджують факт надання їй грошових коштів в борг в сумі 7 000 гривень.

При цьому, суд також враховує той факт, що відповідачка не заперечує обставини щодо укладення кредитного договору, погодження умов договору та отримання в борг грошових коштів. Доказів супротивного відповідачем не надано.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Таким чином, враховуючи презумпцію правомірності правочинів та відсутності відомостей про нікчемність долучених до матеріалів справи договорів факторингу, суд приходить до висновку про те, що після укладення договорів факторингу від 22 січня 2024 року № 22-01/2024 та від 16 серпня 2024 року № 16082024-МК/ЕЙС, до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 00-10641030 від 20 грудня 2023 року.

Далі, за відсутності даних щодо повного погашення заборгованості відповідачкою, суд погоджується з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь заборгованості за тілом кредиту у сумі 7 000 гривень, одноразової комісії у сумі 350 гривень та процентів за користування коштами.

При цьому, суд не погоджується з розрахунком заборгованості за процентами, вважаючи, що цей розрахунок суперечить нормативно визначеним обмеження щодо максимального розміру денної процентної ставки.

Зокрема, як слідує з наданих позивачем розрахунків заборгованості, з 20.12.2023 року до 18.01.2024 проценти щоденно нараховувались за зниженою процентною ставкою 1,5 % у сумі 105 гривень, в подальшому з 20.01.2024 року і до 23.04.2024 року проценти нараховувались щоденно за стандартною процентною ставкою 3 % у сумі 210 гривень (а. с. 113-115).

Разом із тим, Законом України № 3498-ІХ внесені редакційні зміни до Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, до частини 5 статті 8 цього Закону.

Згідно частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції Закону України № 3498-ІХ, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Далі, згідно пункту 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 22.04.2024 року до 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.

При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону (яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки) поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки договір кредитної лінії № 00-10641030 від 20 грудня 2023 року продовжив свою дію після 24.12.2023 року, до нього застосовуються положення Закону України № 3498-ІХ.

Отже, під час розрахунку заборгованості за процентами, з 20.01.2024 року, дати застосування стандартної процентної ставки за договором кредитної лінії, до 22.04.2024 року застосовується розмір процентної ставки 2,5 % (в межах максимального розміру денної процентної ставки), а з 22.04.2024 року до 23.05.2024 року, кінцевої дати розрахунку заборгованості позивачем, застосовується розмір процентної ставки 1,5 % (в межах максимального розміру денної процентної ставки).

Отже,суд вважає, що проценти за договором кредитної лінії № 00-10641030 від 20 грудня 2023 року повинні бути нарахованими наступним чином:

З 20.12.2023 року до 18.01.2023 року проценти нараховуються за зниженою процентною ставкою 1,5 % в загальній сумі 3 150 гривень (7 000 гривень Х 1,5 % Х 30 днів), як це відображено в розрахунку позивача.

Далі, з 19.01.2024 року до 22.04.2024 року проценти нараховуються за процентною ставкою 2,5 % (що відповідає максимальному розміру денної процентної ставки) в загальній сумі 16 625 гривень (7 000 гривень Х 2,5 % Х 95 днів).

Далі, з 22.04.2024 року до 23.05.2024 року проценти нараховуються за процентною ставкою 1,5 % (що відповідає максимальному розміру денної процентної ставки) в загальній сумі 3 360 гривень (7 000 гривень Х 1,5 % Х 32 дні).

Отже загальний розмір нарахованих відсотків, без урахування сум часткового погашення заборгованості, повинен складати 23 135 гривень (3 150 гривень + 16 625 гривень + 3 360 гривень).

Разом із тим, згідно з наданим позивачем розрахунком, 19.01.2024 року відповідачка в рахунок погашення заборгованості внесла 3 150 гривень, 17.02.2024 року відповідачка в рахунок погашення заборгованості внесла 4 620 гривень (а. с. 113-114).

Загальний розмір платежів відповідачки для погашення заборгованості становить 7 770 гривень (3 150 гривень + 4 620 гривень).

У відповідності до статті 19 Закону України «Про споживче кредитування», наведені вище платежі відповідачки повинні бути зарахованими в рахунок погашення заборгованості за процентами.

Отже, загальний розмір процентів, що підлягають стягненню, повинен бути зменшений на суму здійснених платежів відповідачкою, і становить 15 365 гривень (23 135 гривень 7 770 гривень).

Таким чином, загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню становить 22 715 гривень і складається з заборгованості за тілом кредиту 7 000 гривень, заборгованості за відсотками 15 365 гривень, 350 гривень разова комісія.

Далі, позивач просить стягнути з відповідачки понесені ним витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000 гривень.

Для підтвердження понесених витрат позивачем наданий договір про надання правничої допомоги від 22 листопада 2024 року № 2211/Е з додатковою угодою № 2 до нього, акт прийому-передачі наданих послуг та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а. с. 47, 69, 70, 123-126).

При цьому, статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Надані позивачем документи підтверджують розмір понесених ним витрат на професійну правничу допомогу , при цьому, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне зменшити розмір відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу і стягнути з відповідачки на його користь 5 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Далі, враховуючи той факт, що позовні вимоги задоволені на 82 % від первинно заявлених, судовий збір підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у відповідності до приписів статті 141 ЦПК України.

Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1 986, 36 гривень.

Враховуючи вище наведене, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, -

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» заборгованість за договором кредитної лінії № 00-10641030 від 20 грудня 2023 року у сумі 22 715 гривень, що складається з заборгованості за тілом кредиту 7 000 гривень, заборгованості за відсотками 15 365 гривень, 350 гривень разова комісія.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 5 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» 1 986,36 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», , місцезнаходження: м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005.

Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.