Постанова

Іменем України

08 квітня 2025 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5815/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Поливач Л. Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 02 вересня 2024 року

в складі судді Лебідь-Гавенко Г. М.

у цивільній справі №362/8375/23 Васильківського міськрайонного суду Київської області

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річни

У С Т А Н О В И В:

В грудні 2023 року фізична особа підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує грошового зобов'язання, яке виникло в нього на підставі судового рішення від 13.09.2021, звернувся до суду з позовом про стягнення з останнього інфляційні втрати та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позовна заява мотивована тим, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2021 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 , в порядку регресу, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) збитки, у розмірі 100 000 грн, судовий збір в розмірі 1 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 700 грн. Дане рішення суду не виконано відповідачем.

Зазначав, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2023 з відповідача вже стягнуто 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 5 426,90 грн за період з 18.10.2021 по 23.02.2022, у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, що виникло з рішення суду від 13.09.2021.

Посилаючись на викладені осбтавини, позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 28 365,41 грн та 3% річних у розмірі 5 441 грн за період з 24.02.2022 по 18.12.2023.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у період дії воєнного стану не здійснюється. До такого висновку суд першої інстанції дійшов з посиланням на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Просив скасувати заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.09.2024 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та як наслідок дійшов помилкового висновку про те, що у період дії воєнного стану не здійснюються нарахування за ч. 2 ст. 625 ЦК України на прострочене грошове зобов'язання, що виникло з рішення суду.

Суд першої інстанції не врахував, що положення пункті 18 Пркінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджуються на правовідносини, що виникли з договору позики/кредиту, тоді як позивач звернувся з позовом про стягення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов'язання, що виникло з рішення суду, ухваленого за наслідками розгляду судом спору не пов'язаного з позиковими (кредитними) зобов'язаннями.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на заочне рішення суду першої інстанції від 02.09.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи шляхом отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується супровідним листом та звітом про доставку вихідної кореспонденції в електронний кабінет ФОП ОСОБА_1 в підсистемі «Електронний суд» (а. с. 90-91).

Відповідач повідомлений про розгляд апеляційної скарги позивача на заочне рішення суду першої інстанції від 02.09.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у відповідності до вимог п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України (а. с. 96-97).

Колегія суддів дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів спарви вбачається, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року у справі №362/3270/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 100 000 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 700 грн та судовий збір в сумі 1 000 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області від 27.02.2023 відкрито виконавче провадження №71149344 з примусового виконання виконавчого листа №369/3270/20 виданого 30.12.2021 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 збитків в порядку регресу.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2023 у справі №362/1378/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 інфляційні збитки та 3% річних в сумі 5 426,70 грн та 4 073,60 грн.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів.

Зокрема, у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22 Верховний Суд виснував наступне:

тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22.

У даній справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму грошового зобов'язання, яке виникло з рішення суду за наслідками розгляду прави, предметом якої є стягнення завданих збитків.

Разом з тим, суд першої інстанції неправильно застосвував положення пункту 18 Прикінцевих положень ЦК України та як наслідок дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що у період дії воєнного стану не застовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 31.07.2024 у справі №161/11703/22

Крім того, Верховний Суд в постанові від 07.02.2018 у справі №910/11249/17 зробив висновок, що положення статті 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Так, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як вже вказувалося вище, на примусовому виконанні перебуває рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2021, яким з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в загальному розмірі 108 000 грн, з яких сума боргу - 100 000 грн, судовий збір - 1 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Матеріали справи не містять доказів сплати ОСОБА_2 позивачу грошових коштів в сумі 108 000 грн в рахунок виконання вищевказаного рішення суду від 13.09.2021.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, виходячи із суми боргу 100 000 грн (а. с. 16-17).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, за період з 24.02.2022 по 18.12.2023 сума інфляційних втрат становить 28 365,41 грн, а сума 3% річних за цей же період становить 5 441 грн.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 28 365,41 грн та 3% річних у розмірі 5 441 грн.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову, то з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в сумі 1 610 грн 40 коп. за подання апеляційної скарги.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви ФОП ОСОБА_1 не сплатив судовий збір, який з урахуванням приписів Закону України "Про судовий збір" та з урахуванням того, що позовну заяву було подано через електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд", становить суму 858 грн 88 коп.

За таких обставин, судовий збір в сумі 858 грн 88 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для взначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справі подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

В позовній заяві позивач просив покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач долучив наступні докази: Договір про надання правової допомоги №01/11/22 від 01.11.2022 (далі Договір); Додаткова угода №12 від 13.11.2023 до Договору; Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 13.11.2023; платіжна інструкція від 13.11.2023 про сплату ОСОБА_1 коштів в сумі 4 000 грн за надання правничої допомоги (а. с. 18-23).

Згідно вищевказаних доказів, 01.11.2022 між адвокатом Самойленком П. М. та ФОП ОСОБА_1 укладено Договір, за умовами п. 1.1. якого адвокат надає правничу допомогу клієнту, з метою захисту та відновлення порушених, невизнаних, оспорюваних прав та законних інтересів клієнта.

В пункті 4.1. Договору визначено, що детальний перелік послуг, а також розмір та порядок оплати клієнтом адвокату гонорару та фактичних витрат, пов'язаних із виконанням даного договору, погоджується за взаємною згодою сторін та оформляється додатковою угодою (угодами) до цього Договору.

Згідно Додаткової угоди №12 від 13.11.2023 адвокат Самойленко П. М. та ФОП ОСОБА_1 погодили, що вартість послуг (гонорар) адвоката за Договором №01/11/22 від 01.11.2022 у справі, що пов'язана із стягненням з ОСОБА_3 інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу, становить 4 000 грн.

Платіжною інструкцією №P24AP24AD5082 від 13.11.2023 підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 сплатив 4 000 грн за надані йому послуги правничої допомоги.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2024 року - скасувати.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річни - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 28 365 (двадцять вісім тисяч триста шістдесят п'ять) грн 41 коп. та 3% річних у розмірі 5 441 (п'ять тисяч чотириста сорок одна) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 610 (п'ять тисяч шістсот десять) 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 858 (вісімсот п'ятдесят вісім) грн 88 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

Л. Д. Поливач