ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 760/3412/21

провадження № 61-7490св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заведія Владислава Ігоровича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року у складі судді Коробенка С. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що09 липня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики,оформлений розпискою, за умовами якого відповідачка отримала від позивача позику в сумі 5 500 доларів США строком до 10 липня 2018 року.

01 січня 2019 відповідачка повернула позивачу 2 900 доларів США та 17 500 грн, що еквівалентно 619 доларів США.

04 січня 2019 року між ним та відповідачкою було укладено ще один договір позики на суму 13 806 доларів США з кінцевою датою повернення 31 грудня 2019 року.

28 січня 2021 року відповідачка отримала вимогу позивача від 26 січня 2021 року про сплату боргу, однак зобов`язання не виконала.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 16 738 доларів США, які складаються з: 15 787 доларів США основної заборгованості; 769 доларів США - три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання; 332 долари США інфляційних збитків, розрахованих за ставкою Федеральної резервної системи США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість та штрафні санкції за договором позики від 09 липня 2017 року в загальному розмірі 2 842,78 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 032,42 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розписка від 09 липня 2017 року відповідає вимогам, які передбачені законом для договору позики. Позивач не заперечував, що 01 січня 2019 року ОСОБА_2 сплатила йому 2 900 доларів США, однак заборгованість в розмірі 2 600 доларів США залишається непогашеною та підлягає стягненню разом із трьома процентами річних за розрахунком, наведеним судом. Враховуючи, що зобов`язання відповідачки за розпискою від 09 липня 2017 року виражене в іноземній валюті, а індекс інфляції, а тим більше - облікова ставка Федеральної резервної системи США, на такі зобов`язання не можуть бути нараховані, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за документом під назвою «Пояснювальна розписка» від 04 січня 2019 року, оскільки цей документ не підтверджує факту укладення договору позики, його зміст стосується правовідносин, пов`язаних із фінансуванням позивачем господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 , зокрема закладів «Gran Cafe» та «Baby Shop», відшкодування відповідачкою понесених позивачем витрат на таке фінансування, порядку розподілу прибутку від здійснення вказаної діяльності.

Крім того, вказаний документ містить суттєві суперечності, зокрема загальна сума заборгованості, яку ОСОБА_2 начебто визнала, не відповідає сумі складових, перелічених у документі. А також незрозумілим є покладення на відповідачку обов`язку з повернення до 31 грудня 2019 року суми в розмірі 5 500 доларів США, яку позивач начебто сплатив відповідачці за продаж йому 50% закладів «Gran Cafe» та «Baby Shop».

Тому наявна у справі розписка від 04 січня 2019 року не є належним доказом укладення договору позики, а підстави, з яких заявлений позов (неповернення суми позики), не відповідають характеру правовідносин між сторонами.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заведія В. І. залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2023 року -без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції оскаржувалося в апеляційному порядку лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Висновки місцевого суду в оскаржуваній частині є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

22 травня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Заведій В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позову та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо стягнення коштів, наданих як інвестування власних коштів в бізнес-проєкти позичальника (власної справи) для отримання в якості «дивідендів» частини справи позичальника, що має бути оформлено юридично, а у разі не отримання «дивідендів» - повернення інвестованих коштів. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.

12 вересня 2024 року справа № 760/3412/21 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Заведія В. І. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що в документі під назвою «Пояснювальна розписка» відповідачка визнала, що повернення коштів в сумі 19 300 доларів США з вирахуванням вже повернутих 2 900 доларів США має бути здійснено в обов`язковому порядку, незалежно від припинення діяльності закладів «закладів «Gran Cafe» та «Baby Shop», тобто 50% таких закладів мають залишатися у власності позивача навіть якщо будуть повернуті відповідні кошти.

З документа під назвою «Пояснювальна розписка» вбачається, що борг відповідачки перед позивачем складає суму коштів в розмірі 19 300 доларів США з вирахуванням суми 2 900 доларів США, який має бути повернутий до 31 грудня 2019 року, а доказом того, що цифра «6» в числі «19 306» є механічною помилкою слідує із суми всіх складових наданих коштів (5 500 + 5 500 + 2 300 + 6 000).

Крім того, в документі під назвою «Пояснювальна розписка» було допущено помилку в даті надання 5 500 доларів США на особисті цілі та 5 500 доларів США на створення спільної справи з відповідачкою (замість 09 липня 2027 року помилково зазначено 05 липня 2017 року), а також в даті повернення 5 500 доларів США на особисті цілі (замість 10 липня 2018 року помилково зазначено 05 липня 2018 року). Вказана помилка підтверджується розпискою від 09 липня 2017 року, оскільки саме в день її складення було передано 5 500 доларів США для особистих потреб, а також саме тоді було передано 5 500 доларів США нібито для початку ведення особистої справи з відповідачкою.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

09 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно з яким відповідачка отримала у позику суму в розмірі 5 500 доларів США, яку зобов`язалася повернути до 10 липня 2018 року (т.1 а.с.9)

04 січня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали документ під назвою «Пояснювальна розписка», в якій зазначили, що ОСОБА_2 05 липня 2017 року отримала від ОСОБА_1 5 500 доларів США на термін до 05 липня 2018 року, станом на 01 січня 2019 року борг не повернуто. Також 05 липня 2017 року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 отримала 5 500 доларів США за продаж йому 50% закладів «Gran Cafe» та «Baby Shop», які належать ФОП ОСОБА_2 .

З документа під назвою «Пояснювальна розписка» вбачається, що сторони зафіксували умови надання ОСОБА_1 фінансової допомоги відповідачці у здійсненні господарської діяльності закладів «Gran Cafe» та «Baby Shop», щодо розподілу в рівних частинах доходу від такої діяльності, визначено обов`язок ОСОБА_2 з повернення 5 500 доларів США лише у випадку закриття відповідачкою вказаних закладів.

Крім того, сторони вказали, що в грудні 2017 року ОСОБА_1 для погашення заборгованості ОСОБА_2 перед постачальниками продукції, орендодавцем, робітниками витратив 6 000 доларів США власних коштів, які ОСОБА_2 взяла на себе обов`язок повернути позивачу.

Також 06 листопада 2017 року для відкриття нового кафе по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 2 300 доларів США, які були витрачені на документи, ремонт та відкриття.

В документі під назвою «Пояснювальна розписка» сторони вказали, що сумарний борг ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 19 306 доларів США. Ця сума повинна бути повернута ОСОБА_2 . ОСОБА_1 до 31 грудня 2019 року.

На час підписання документа під назвою «Пояснювальна розписка» 01 січня 2019 року з суми боргу 19 306 доларів США ОСОБА_2 повернуто 2 900 доларів США (т.1 а.с.10).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Заведія В. І. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом касаційної скарги судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом переглядаються лише в означеній частині.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вимоги статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 757/27533/15-ц та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що документ під назвою «Пояснювальна розписка» від 04 січня 2019 року стосується правовідносин, пов`язаних із фінансуванням позивачем господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 , зокрема закладів «Gran Cafe» та «Baby Shop», відшкодування відповідачкою понесених позивачем витрат на таке фінансування, порядку розподілу прибутку від здійснення вказаної діяльності, а також містить суттєві суперечності, зокрема загальна сума заборгованості, яку ОСОБА_2 начебто визнала за собою, не відповідає сумі складових, перелічених у документі, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що цей документ не може вважатися належним доказом укладення між сторонами договору позики, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в означеній частині.

Доводи касаційної скарги про те, що в документі під назвою «Пояснювальна розписка» від 04 січня 2019 року було допущено численні помилки не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вищевказаних висновків судів попередніх інстанцій.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, що переглядається, Верховний Суд, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи викладене, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

При цьому касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Заведія В. І. не містить доводів на спростування наведеного місцевим судом розрахунку заборгованості за договором позики від 09 липня 2017 рокута трьох процентів річних від простроченої суми, а Верховним Судом не встановлено передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України правових підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заведія Владислава Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович