СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12572/24

пр. № 2/759/496/25

25 березня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Ширяєва Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави та просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь позивача грошові кошти у сумі 12 200,00 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 вересня 2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 автомобіль марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року.

Цей автомобіль був переданий позивачу відповідачем ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від 14 березня 2011 року, виданої ОСОБА_4 , який був власником цього автомобіля.

Довіреністю від 14 березня 2011 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 на користування та розпорядження цим автомобілем, а при необхідності на зняття з обліку з органах Державтоінспекцїї та продаж автомобіля, а також на період дії довіреності керування цим автомобілем на території України та за її межами. Довіреність видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14 березня 2014 року.

Позивач зазначив, що власник автомобіля ОСОБА_4 виявив свій намір продати автомобіль.

08 вересня 2012 року ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності від 14 березня 2011 року, видав позивачу довіреність, якою уповноважив останнього бути представником в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекцїї, з усіх питань володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 14 березня 2014 року.

Позивач, вважаючи, що він набуває цей автомобіль у власність, передав відповідачу ОСОБА_5 гроші у розмірі 12 200,00 дол. США для здійснення розрахунків з власником автомобіля ОСОБА_4 , про отримання яких ОСОБА_5 видав розписку.

Також ОСОБА_5 передав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та, власне, сам автомобіль.

Позивач зазначив, що 27 травня 2024 року за адресою його місця роботи: м. Київ, вул. Поліська, 28, прибули працівники поліції та ОСОБА_4 з вимогою віддати йому автомобіль. При цьому ОСОБА_4 повідомив, що він скасував довіреність від 14 березня 2011 року та лише він є власником автомобіля. У присутності працівників поліції автомобіль був завантажений на евакуатор і вивезений у супроводі ОСОБА_4

30 травня 2024 року адвокат Курьят С.В. на адресу начальника Святошинського УП ГУНП у м. Києві направив запит про надання інформації щодо підстави для оголошення в розшук, виявлення та передачу гр-ну ОСОБА_4 автомобіля марки Peugeot 407 ST 2.0Е, НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2

На запит отримано відповідь про те, що цей автомобіль було виявлено 27 травня 2024 року на території складських приміщень на вул. Поліській, 28 в м. Києві, за місцем роботи позивача ОСОБА_3 , який керував ним за довіреністю. У подальшому зазначений автомобіль забрав його власник - ОСОБА_4 . Після чого останній звернувся до поліції з відповідною заявою, де повідомив, що в ситуації яка склалася розібрався самостійно, та автомобіль наразі перебуває у його володінні, при цьому допомоги з боку співробітників поліції він не потребує.

30 травня 2024 року адвокат Курьят С.В. на адресу начальника Управління патрульної поліції у місті Києві направив запит щодо надання інформації про виклик ОСОБА_3 , 27 травня 2024 року наряду патрульної поліції на територію складських приміщень на вул. Поліській, 28 у м. Києві, де представники поліції та ОСОБА_4 намагалися заволодіти автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, НОМЕР_1, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , яким він керує за дорученням.

На цей запит позивач отримав відповідь про те, що 27 травня 2024 року о 15 год. 46 хв. на спецлінію «102» надійшло звернення «КОНФЛІКТ», в якому заявник, а саме ОСОБА_3 , повідомив, що колишній власник за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Peugeot 407, з державним номерним знаком НОМЕР_2 , який купив заявник, у даний час знаходиться поряд та хоче забрати транспортний засіб заявника у зв`язку з тим, що анулював свідоцтво про реєстрацію ТЗ.

За таких обставин позивач вважає, що відповідачами грошові кошти у розмірі 12 200,00 дол. США набуті без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню позивачу.

03 червня 2024 року позивач на адресу відповідачів відправив вимогу про повернення грошей, однак на дату подання позовної заяви позивач відповіді на вимогу про повернення грошей від 03 червня 2024 року від відповідачів не отримав.

Посилаючись на ч. 1 ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути солідарно з відповідачів безпідставно набуті ними грошові кошти у сумі 12 200,00 дол. США.

Позивач зазначив, що орієнтовна сума витрат на професійну правничу допомогу становить 50 000,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 червня 2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а. с. 24-25 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 05 серпня 2024 року (а. с. 28-29 т. 1).

У липні 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог та просить суд стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь позивача грошові кошти у сумі 16 552,89 дол. США, у тому числі: 12 200,00 дол. США - сума основного боргу, 4 352,89 дол. США - заборгованість зі сплати 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Також просить здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 37-44 т. 1).

01 серпня 2024 року у системі «Електронний суд» представник ОСОБА_4 - Ширяєв Дмитро Олександрович сформував відзив на позовну заяву, у якому просив поновити пропущений строк на подання відзиву, відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати.

Відзив мотивував тим, що між ОСОБА_4 та позивачем не існує жодних правовідносин щодо купівлі-продажу автомобіля. ОСОБА_5 у свою чергу 08 вересня 2012 року в межах строку дії довіреності уповноважив позивача бути представником власника автомобіля ( ОСОБА_4 ) з питань володіння, користування та розпорядження автомобілем шляхом укладання відповідного договору.

Відповідач зазначає, що жодних доказів, які свідчать про продаж на користь позивача автомобіля та здійснення оплати за нього ОСОБА_4 немає. 11 вересня 2013 року дія довіреності від 14 березня 2011 року, видана на ім`я ОСОБА_5 , була припинена ОСОБА_4 . Отже, фактично припинила дію і довіреність, яка видана на ім`я позивача. Під час чинності довіреності жодних договорів щодо купівлі-продажу автомобіля ані ОСОБА_5 , ані позивачем не укладалось. Тобто, доказів переходу права власності на автомобіль від ОСОБА_4 на користь позивача не існує, як не існує будь-яких доказів передання коштів позивачем на користь ОСОБА_4 . При цьому довіреність свідчить лише про обсяг наданих довіреній особі повноважень протягом чітко визначеного строку. І у разі придбання автомобіля позивачем у нього має бути відповідний договір та докази оплати коштів на користь ОСОБА_4 .

Власник автомобіля не змінювався, автомобіль з обліку не знімався і не був перереєстрований на підставі відповідного договору за будь-яким іншим власником (у тому числі за позивачем).

Позивач посилаючись на розписку від 08 вересня 2012 зазначає неправдиву інформацію, про нібито передачу коштів у сумі 12 200,00 дол. США для здійснення розрахунків з власником автомобіля ОСОБА_4 . Ця розписка не містить інформації про отримання коштів для здійснення розрахунків з ОСОБА_4 , і власник коштів не отримував і залишався з 2011 року єдиним власником автомобіля.

Доводи позивача, що ОСОБА_5 діяв в інтересах ОСОБА_4 та продав автомобіль не підтверджуються матеріалами справи, оскільки є лише довіреність видана внаслідок передоручення строком до 14 березня 2014 року на ім`я позивача та ОСОБА_6 бути представниками ОСОБА_4 з питань володіння, користування та розпорядження автомобілем. Оскільки під час дії довіреності жодних договорів щодо розпорядження автомобілем не було укладено, то право власності від ОСОБА_4 не переходило до жодної третьої особи.

ОСОБА_4 жодних коштів від позивача не отримував і матеріали прави не містять правочинів, які свідчать про передачу коштів від позивача до ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_4 не продавав автомобіль позивачу, не отримував коштів, доказів продажу автомобіля від імені ОСОБА_4 та факту передачі йому коштів також матеріали справи не містять.

Вимога позивача про повернення коштів є безпідставною і протиправною, а наведені у позові аргументи позивача про придбання ним автомобіля та про факт передачі коштів відповідачу ОСОБА_4 не підтверджені належними доказами.

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Позивач був обізнаний про строк дії довіреності до 14 березня 2014 року, після чого жодних прав на володіння, користування та розпорядження автомобілем позивач не мав. Отже, позивач був недобросовісним володільцем (користувачем) автомобіля відповідача ОСОБА_4 , а доводи, зазначені у позовній заяві суперечать фактичним обставинам. У свою чергу дії відповідача щодо поверненню власного автомобіля від недобросовісного володільця (позивача) відповідають чинному законодавству.

ОСОБА_4 не погоджується із сумою витрат на правову допомогу та вважає, що вона має бути зменшена до 10 000,00 грн. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс ОСОБА_4 у зв`язку з розглядом справи складає 16 000,00 грн (а. с. 45-58 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2024 року прийнято до розгляду заяву представника позивача ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Змінено порядок розгляду справи на розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 14 жовтня 2024 року о 12:00 год. (а. с. 67-68 т. 1).

18 серпня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав заяву про залишення без розгляду документа, який надійшов позивачу від представника ОСОБА_4 - Ширяєва Д.О. (а. с. 75-86 т. 1).

03 вересня 2024 року у системі «Електронний суд» представник ОСОБА_4 - Ширяєв Д.О. сформував відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позову та зазначив, що заперечує проти збільшення позовних вимог, оскільки зважаючи на відсутність доказів отримання ОСОБА_4 грошових коштів, а також переходу права власності на автомобіль до позивача, відсутні підстави для визнання ОСОБА_4 боржником, який не виконав грошове зобов`язання (а. с. 87-93 т. 1).

У вересні 2024 року ОСОБА_4 через систему «Електронний суд» подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення збитків у сумі 640 000,00 грн, у тому числі майнової шкоди 520 000,00 грн, немайнової (моральної) шкоди 120 000,00 грн (а. с. 94-110 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 вересня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а. с. 111-112 т. 1).

16 вересня 2024 року у системі «Електронний суд» представник ОСОБА_4 - Ширяєв Д.О. сформував заяву на усунення недоліків та зустрічну позовну заяву з урахуванням ухвали від 09 вересня 2024 року (а. с. 122-142 т. 1).

19 вересня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав заяву про залишення без розгляду відзиву на позов, який надійшов позивачу 14 вересня 2024 року (а. с. 143-151 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення збитків постановлено вважати неподаною та повернути позивачу (а. с. 156-157 т. 1).

У липні 2024 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів (а. с. 163-173 т. 1).

11 жовтня 2024 року ОСОБА_4 через систему «Електронний суд» подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення збитків у сумі 365 199,50 грн, у тому числі майнової шкоди 245 199,50 грн, немайнової (моральної) шкоди 120 000,00 грн, а також заяву про поновлення строку на подання зустрічного позову (а. с. 174-205 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Латанюк Інни Адольфівни належним чином засвідчені копії всіх документів, що стали підставою для вчинення 11 вересня 2013 року дій щодо припинення довіреності від 14 березня 2011 року, зареєстрованої в реєстрі за №1081 (а. с. 224-225 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення збитків відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення збитків, повернуто позивачу разом з додатками. Роз`яснено відповідачу право на подання позову в загальному порядку (а. с. 226-227 т. 1.).

У грудні 2024 року від представника позивача ОСОБА_1 надійшла заява про виправлення описки, допущеної в позовній заяві в частині дати отримання автомобіля «08 вересня 2012 року» замість «08 серпня 2012 року» та врахування під час розгляду справи (а. с. 240 т. 1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів. Призначено справу до судового розгляду по суті на 27 лютого 2025 року о 15:00 год. (а. с. 3-4 т. 2).

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився про дату та час повідомлявся судом належним чином (а.с. 34, 36, 74, 162).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 - Ширяєв Д.О. просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_4 - Ширяєва Д.О. , дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 14 березня 2011 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які діють окремо один від одного користуватися та розпоряджатися, а при необхідності зняти з обліку в органах Державтоінспекції та продати автомобіль, належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, а також на період дії цієї довіреності керувати автомобілем на території України та за її межами.

Довіреність видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14 березня 2014 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. 14 березня 2011 року за реєстровим № 1081 (а. с. 11 т.1).

08 вересня 2012 року ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_4 по довіреності, посвідченій Латанюк І.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 березня 2011 року за реєстровим № 1081, на підставі усного договору, укладеного між ними, цією довіреністю уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_3 бути уповноваженими представниками в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекції з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року.

Для цього надано повноваження керувати вказаним автомобілем, продати, представляти інтереси власника в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, його переобладнанням (зміна типу та моделі автомобіля, кольору, заміна у встановленому порядку двигуна, кузова та інших деталей), ремонтом, проходженням технічного огляду, сплачувати транспортні податки, одержати транзитні номери; подавати від імені власника заяви, отримувати довідки та документи, в тому числі дублікат реєстраційного документа в разі його втрати, підписати договір, отримати гроші за проданий автомобіль, страхувати, отримати страхові відшкодування, укладати угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таким угодам гроші, та виконати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.

Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 14 березня 2014 року.

Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.О. та зареєстровано у реєстрі за № 7096 (а. с. 12 т. 1).

У розписці від 08 вересня 2012 року, ОСОБА_5 зазначив, що взяв суму 12 200,00 дол. США за проданий автомобіль Peugeot 407 № кузова НОМЕР_1 від ОСОБА_3 (а. с. 13 т.1).

ОСОБА_4 є власником автомобіля марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а. с. 14 т. 1).

03 червня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із вимогою про повернення коштів у сумі 12 200,00 дол. США (а. с. 15-18 т. 1).

Листом від 04 червня 2024 року Святошинське управління Головного управління Національної поліції у м. Києві на запит адвоката Курьята С.В. повідомило, що гр. ОСОБА_4 дійсно 20 травня 2024 року звертався із заявою про незаконне заволодіння автомобілем марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак НОМЕР_2 до Святошинського УП ГУНП у м. Києві. Ця подія була зареєстрована в ITC ІПНП (журналі ЄО) Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 22 травня 2024 року № 28924. Під час проведення перевірки за зверненням ОСОБА_4 з його слів встановлено, що 14 березня 2011 року він оформив довіреність на користування та розпорядження автомобілем марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак НОМЕР_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , після чого у 2013 році ця довіреність була анульована власником т/з. Згідно з наявних баз даних у системі МВС України, власником автомобіля марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_4 .

У ході перевірки інформації наданої заявником, 27 травня 2024 року транспортний засіб марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак НОМЕР_2 було виявлено на території складських приміщень на вул. Поліській, 28, в м. Києві, у користуванні гр. ОСОБА_3 , про що відразу повідомлено зазначеного в свідоцтві про реєстрацію т/з власника автомобіля, а саме ОСОБА_4 . У подальшому останній на правах власника забрав цей автомобіль, після чого звернувся до поліції з відповідною заявою та повідомив, що автомобіль наразі перебуває у його володінні. За результатами перевірки факт незаконного заволодіння транспортним засобом підтвердження не знайшов, ознак кримінального правопорушення не встановлено, тому ця подія до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилась, автомобіль у розшук не оголошували (а. с. 20-21 т. 1).

Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України листом від 06 червня 2024 року № 1007аз/41/11/7/02-2024 на запит адвоката Курьята С.В. повідомило, що повідомлення про правопорушення та інші події, а також виклик на них нарядів поліції, здійснюється через спецлінію «102» Головного управління Національної поліції у м. Києві. Вивченням даних інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (далі - ІКС ІПНП) встановлено, що 27 травня 2024 року о 15 год. 46 хв., на спецлінію «102» надійшло звернення «КОНФЛІКТ», в якому заявник, а саме ОСОБА_3 , повідомив, що колишній власник за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Peugeot 407 з номерним знаком НОМЕР_2 , який купив заявник, в даний час знаходиться поряд та хоче забрати транспортний засіб заявника у зв`язку з тим, що анулював свідоцтво про реєстрацію ТЗ та хоче викликати евакуатор (а. с. 23 т. 1).

Листом від 21 квітня 2017 року № М-964/125/54/03-2017 Святошинське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві у відповідь на заяву ОСОБА_4 повідомило, що заява про вчинення кримінального правопорушення з якою він звернувся до Святошинського УП ГУНП у м. Києві 07 березня 2017 року була зареєстрована до журналу Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 14700 від 07 березня 2017 року та за резолюцією заступника начальника ВКП Святошинського УП підполковника поліції Даценка Р.Г., її виконавцем призначено о/у ВКП Святошинського УП старшого лейтенанта поліції Костика О.В.

За результатами розгляду матеріалу ЄО № 14796 від 07 березня 2017 року складено висновок, яким встановлено, що в даному випадку відсутні ознаки кримінального правопорушення. Відповідно до норм цивільного законодавства, зокрема ст. 11 Цивільного кодексу України, викладені у заяві факти, носять цивільно-правовий характер, які до компетенції органів поліції не відносяться. Враховуючи викладене, для вирішення цивільно-правових відносин рекомендували звернутись до суду (а. с. 103 т. 1).

З Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей вбачається, що довіреність від 14 березня 2011 року, реєстровий № 1081, посвідчена приватним нотаріусом Латанюк І.А., припинена 11 вересня 2013 року за заявою ОСОБА_4 (а. с. 104 т. 1).

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про те, що ОСОБА_5 не повертає його автомобіль марки Peugeot, моделі 407, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був переданий йому в березні 2013 року на підставі генеральної довіреності (а. с. 105 т. 1).

Постановою серії 1АВ № 00287073 від 16 червня 2020 року притягнуто ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП (а. с. 106 т. 1).

Броварська місцева прокуратура листом від 05 січня 2018 року № 88внх-18 повідомила ОСОБА_4 про те, що СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 02994 від 25 серпня 2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 356 КК України. У ході розгляду скарги вказані матеріали кримінального провадження витребувано та вивчено за результатами чого встановлено, що слідчим СВ Броварського ВП ГУ НП в Київській області 09 вересня 2014 року прийнято рішення про їх закриття на підставі п.1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вказане рішення прийнято передчасно та необґрунтовано у зв`язку з чим постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано, а процесуальним керівником надано письмові вказівки слідчому в порядку ст. 36 ІІК України, обов`язкові до виконання. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває (а. с. 107 т. 1).

Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює та правильно застосувати її.

Щодо правової природи кондикційних зобов`язань

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) зазначила, що за змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави).

Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.

Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення.

Суд установив, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про солідарне стягнення з них набутих без достатньої правової підстави грошових коштів у сумі 12 200,00 дол. США.

У розписці від 08 вересня 2012 року, ОСОБА_5 зазначив, що взяв суму 12 200,00 дол. США за проданий автомобіль Peugeot 407 № кузова НОМЕР_1 від ОСОБА_3 (а. с. 13 т.1).

При цьому суд також установив, що автомобіль Peugeot 407 № кузова НОМЕР_1 , про який йде мова у розписці, належить ОСОБА_4 на праві власності з 05 квітня 2008 року (а. с. 14 т. 1).

14 березня 2011 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які діють окремо один від одного користуватися та розпоряджатися, а при необхідності зняти з обліку в органах Державтоінспекції та продати автомобіль, належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , тип ТЗ легковий сєдан, державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, а також на період дії цієї довіреності керувати автомобілем на території України та за її межами.

Довіреність видана з правом передоручення, строком на три роки та дійсна до 14 березня 2014 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. 14 березня 2011 року за реєстровим № 1081 (а. с. 11 т.1).

У свою чергу ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_4 за зазначеною довіреністю, 08 вересня 2012 року на підставі усного договору, укладеного між ними, довіреністю уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_3 бути уповноваженими представниками в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, в тому числі в органах Державтоінспекції з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року, автомобілем марки Peugeot 407 ST 2.0Е, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05 квітня 2008 року.

Згідно з цією довіреністю, ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_4 , надав їм повноваження керувати вказаним автомобілем, продати, представляти інтереси власника в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля, його переобладнанням (зміна типу а моделі автомобіля, кольору, заміна у встановленому порядку двигуна, кузова та інших деталей), ремонтом, проходженням технічного огляду, сплачувати транспортні податки, одержати транзитні номери; подавати від імені власника заяви, отримувати довідки та документи, в тому числі дублікат реєстраційного документа в разі його втрати, підписати договір, отримати гроші за проданий автомобіль, страхувати, отримати страхові відшкодування, укладати угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таким угодам гроші, та виконати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю.

Довіреність видана з правом виїзду за кордон строком до 14 березня 2014 року (а. с. 12 т. 1).

Також суд установив, що дія довіреності від 14 березня 2011 року, реєстровий № 1081, посвідченої приватним нотаріусом Латанюк І.А., припинена 11 вересня 2013 року за заявою ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 573/476/19 (провадження № 61-17254св19) зазначено, що загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Аналогічне положення закріплене у пункті 7 Порядку № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 8 Порядку № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Вказаний пункт визначає перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів і є підставою для їх реєстрації за новим власником. Такими документами є, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація на паперовому носії або електронна вантажна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу.

Враховуючи викладене, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого відбувається правомірний перехід права власності на таке майно.

Проте ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_3 протягом строку дії довіреності від 08 вересня 2012 року не вчинили дій щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого мав відбутися правомірний перехід права власності на це майно позивачу.

Щодо правової природи розписки

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зміст розписки ОСОБА_5 підлягає правовій оцінці у сукупності з іншими доказами, зокрема, із нотаріально посвідченою довіреністю від 14 березня 2011 року, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , бути його представниками при вирішенні питань, пов`язаних з належним йому автомобілем Peugeot 407, кузов № НОМЕР_1 , а також довіреністю від 08 вересня 2012 року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_4 за зазначеною довіреністю, 08 вересня 2012 року на підставі усного договору, укладеного між ними, уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_3 бути уповноваженими представниками з усіх питань щодо володіння, користування, зняття з обліку та розпорядження належним ОСОБА_4 автомобілем Peugeot 407, кузов № НОМЕР_1 .

Виходячи з розписки та нотаріально посвідчених довіреностей очевидним є запитання, у зв`язку з чим ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_4 щодо розпорядження належним останньому автомобілем, про продаж якого зазначено у розписці, написав розписку про отримання ним грошей від ОСОБА_3 , який передав грошові кошти та отримав документи на автомобіль та ключі від нього.

Як вже було зазначено, конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі.

Отже, слід дійти висновку про те, що позивач мав намір придбати автомобіль Peugeot 407, кузов № НОМЕР_1 , за що передав представнику власника автомобіля ОСОБА_5 грошові кошти, проте правочин не відбувся, що призвело до подальшого витребування автомобіля ОСОБА_4 у позивача.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_4 категорично заперечує виникнення між ним та позивачем правовідносин щодо купівлі-продажу належного йому автомобіля, а також отримання грошових коштів у сумі 12 200,00 дол. США. Розписка про отримання ОСОБА_5 грошових коштів не містить інформації про необхідність передачі коштів ОСОБА_4 .

Крім того, 11 вересня 2013 року ОСОБА_4 припинив дію довіреності, виданої ним ОСОБА_5 та зважаючи на факт неповернення йому автомобіля, неодноразово намагався повернути автомобіль у своє володіння, у тому числі і за допомогою правоохоронних органів. ОСОБА_4 повернув автомобіль у своє володіння лише у травні 2024 року.

Наведене свідчить про безпідставність набуття ОСОБА_5 грошових коштів за автомобіль Peugeot 407, кузов № НОМЕР_1 , який юридично не був проданий, тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих грошових коштів підлягають задоволенню частково, а саме слід стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 12 200,00 дол. США.

У частині вимог до ОСОБА_4 необхідно відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Також позивач просить суд стягнути з відповідачів 3 % річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 4 352,89 дол. США.

Частина 1 статті 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Отже, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 908/2552/17.

Факт виникнення у відповідача ОСОБА_5 грошового зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно отриманих коштів виник з моменту звернення позивача з вимогою про повернення коштів у сумі 12 200,00 дол. США, а саме з 10 червня 2024 року, як визначено у вимозі про повернення коштів.

Таким чином з ОСОБА_5 слід стягнути на користь позивача 3 % річних у сумі 4 352,89 дол. США.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Представником позивача під час розгляду справи заявлено, що відповідні докази понесення судових витрат будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що сума витрат на правову допомогу, які поніс ОСОБА_4 , складає 37 000,00 грн.

Представником відповідача Ширяєвим Д.О. надано суду документальне підтвердження надання правової допомоги та витрат, а саме: ордер від 01 серпня 2024 року серії АІ №1670788, копію договору від 25.07.2024 року, акт наданих послуг №1 від 24.03.2025 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У пунктах 179, 180 постанови від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України (схожі положення містяться у статті 141 ЦПК України), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Враховуючи, що у задоволенні вимог до ОСОБА_4 відмовлено, складність справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Ширяєва Д.О. про стягнення витрат на правничу допомогу, зменшивши їх розмір до 12 000,00 грн, які слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 .

Крім того, суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України та з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6 752, 40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 12 200,00 доларів США як безпідставно отримані та 3 % річних у розмірі 56,15 доларів США, а всього 12 256,15 доларів США.

У частині позовних вимог до ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 723 (шість тисяч сімсот двадцять три) гривні 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_3 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: Чернігівська обл., Новгород-Сіверський район, с.Пушкарі.

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 04.04.2025.

Суддя Ю.О. Твердохліб