Справа № 761/919/25
Провадження № 2/761/4584/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савчук Ю.Н.

при секретарі: Алексєєвій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві про відшкодування моральної шкоди завданої протиправними діями та бездіяльністю щодо невиконання судового рішення,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь 60 000 грн. моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивач позбавлений права користуватися власними коштами у вигляді пенсії, перерахунок якої не здійснено. Протиправна поведінка підтверджується наявними рішеннями судів, які набрали законної сили. Неодноразові звернення до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, навіть при наявності рішень судів, не дали результатів, що завдало позивачу моральної шкоди.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.01.2025р. позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання не з`явися, про час, дату та місце розгляди справи повідомлений в установленому законом порядку. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву не подав, будь-яких заяв та клопотань до суду не подавав, свого представника до суду не направив.

Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності Міністерства оборони України відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі № 240/18110/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у поновленні виплати щомісячної доплати, встановленої ОСОБА_1 згідно п.1 абз.1 постанови Кабінету Міністрів України № 713 від 14.07.2021 року «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області поновити нарахування та виплату щомісячної доплати, починаючи з 01.12.2022 року згідно п.1 абз.1 постанови Кабінету Міністрів України № 713 від 14.07.2021 року «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16.10.2023 року виправлено описку у рішенні суду від 07 вересня 2023 року у справі № 240/18110/23 та постановлено по тексу рішення суду вважати правильним найменування відповідача «Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві».

На звернення позивача від 24.10.2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 30.11.2023 року повідомило, що на виконання рішення суду Головним управлінням проведено перерахунок пенсії та здійснено нарахування коштів в межах за період з 01.12.2022 року по 28.02.2023 року в сумі 1633,23 грн. Оскільки рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07.09.2023 року у справі № 240/18110/23 не зобов`язано провести перерахунок пенсії без обмеження максимального розміру, розмір пенсійної виплати після проведеного перерахунку з 01.12.2022 року становить 10930 грн.

11 грудня 2023 року видано виконавчий лист на виконання Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі № 240/18110/24.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду м. Києва від 08 травня 2024 року у справі № 240/23498/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо обмеження виплати пенсії максимальним розміром, починаючи з 01.03.2022 року та з 01.03.2023 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимального розміру, починаючи з 01.03.2022 року та з 01.03.2023 року.

28 червня 2024 року видано виконавчий лист на виконання Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року у справі № 240/23498/23.

04.09.2024 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 червня 2024 року у справі № 240/23498/23.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі № 240/35820/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві щодо відмови у виплаті пенсії позивачу без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 01.12.2023 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у м.Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу без обмеження її максимальним розміром, починаючи з 01.12.2023 року.

15 липня 2024 року видано виконавчий лист № 240/35820/23 на виконання Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2024 року у справі № 240/35820/23.

19.09.2024 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 15.07.2024 року № 240/35820/23.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 01.10.2024 року накладено штраф на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві в розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду.

21.11.2024 року Житомирським окружним адміністративним судом у справі № 240/23498/23 було винесено окрему ухвалу у зв`язку із невиконанням Рішення Житомирського окружного адміністративного суду м. Києва від 08 травня 2024 року у справі № 240/23498/23 та направлено відповідачу для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенням закону.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року у справі № 240/21295/24 позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову від 22.10.2024 року про закінчення виконавчого провадження.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач стверджував, що внаслідок такої протиправної поведінки відповідача з боку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві позивачу було спричинено моральну шкоду.

Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, зазначені рішення судів набрали законної сили.

Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.

Згідно з положеннями ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначив, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У постанові від 03 серпня 2020 року у справі № 817/48/18 ВС виснував, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 Верховним Судом зазначено, що усправах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

11.09.1997 для України набрала чинності Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейська конвенція з прав людини), яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97.

Відповідно до ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У постанові від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц Верховний Суд зазначив, що згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, судові рішення у справах.

Таким чином, суд при вирішенні справи вправі ознайомитися із текстами відповідних судових рішень у ЄДРСР.

Як вбачається із відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових, рішення судів набрали законної сили, а отже обставини, встановлені вказаними рішеннями, є преюдиційними, тобто такими, що не потребують доказування.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і також зазначено, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013р. по справі № 1-7/2013.

Беручи до уваги свою усталену практику (п.п. 56 - 58 та 66 - 70 рішення № 40450/04 від 15 жовтня 2009р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України») ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Отже, виходячи з положень ст. ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Такий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020р. у справі № 216/3521/16-ц, що відповідає практиці ЄСПЛ (наприклад рішення № 47148/99 від 22 лютого 2005р. у справі «Новоселецький проти України»).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (п.п. 203, 204 рішення у справах «Скордіно проти Італії» та п. 50 рішення «Вассермана проти Росії»). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (п. 100 рішення у справі «Бурдова проти Росії»).

Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові ВС від 15.08.2019 року у справі № 823/782/16 зазначено, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом і в постанові від 03.08.2020 року у справі № 817/48/18.

Оскільки рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08 травня 2024 року у справі № 240/23498/23 яке набрали законної сили, встановлено протиправність дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати щомісячної доплати, встановленої ОСОБА_1 , Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі № 240/18110/23 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо обмеження виплати пенсії максимальним розміром, починаючи з 01.03.2022 року та з 01.03.2023 року та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії без обмеження максимального розміру, починаючи з 01.03.2022 року та з 01.03.2023 року, які відповідачем не виконані, суд вважає, що останньому з боку відповідача завдано моральну шкоду, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовження активного життя, що негативно відобразилось на стані здоров`я позивача та призвело до відчуття головного болю, запаморочення, переживань, відчуття стривоженості та дискомфорту та потягнуло проходження відповідного лікування. Беручи до уваги, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 3, 5 Постанови за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди 40 000,0 грн.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається із пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 21.08.2017 року та довідки до Акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 915048 від 19.09.2011 року, позивач є особою з інвалідністю II групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, поданою фізичною особою, встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення, в тому числі для працездатних осіб, на рівні 3028 грн. 0,4 від цієї суми становить 1211,20 грн.

Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 811,50 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 811,50 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України; ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві (, місцезнаходження: м.Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд.16) про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 40000,0 (сорок тисяч) грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у м.Києві на користь держави судовий збір в розмірі 811,50 грн (вісімсот одинадцять грн. 50 коп.)

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01.04.2025 року.

Суддя: