КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 752/4029/23 Головуючий у суді першої інстанції - Кордюкова Ж.І.
Номер провадження № 22-ц/824/3742/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської міської ради, поданою представником Грицаєнком Романом Михайловичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 вересня 2024 року у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інхаус», ОСОБА_2 , треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенко Володимир Васильович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Шишкіна Алла Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Бузницька Юлія Олександрівна про визнання протиправними, скасування рішень державного реєстратора, приватного нотаріуса на об`єкт нерухомого майна, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та приведення її у придатний для використання стан,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Київська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Інхаус», ОСОБА_2 про визнання протиправними, скасування рішень державного реєстратора, приватного нотаріуса на об`єкт нерухомого майна, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та приведення її у придатний для використання стан, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Гаращенка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 липня 2019 року №47888115 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 32493982, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна №000 за ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Шишкіної А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2019 року № 49961348 на об`єкт нерухомого майна за вищевказаною адресою, номер запису 34407748, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000 за ТОВ «Інхаус»;

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Бузницької Ю.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 березня 2020 року № 51789669 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за вищевказаною адресою, номер запису 36093672, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000 за ОСОБА_2 ;

- припинити право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- зобов`язати останнього звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (кадастровий номер :90:034:0401) орієнтованою площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, з інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенком В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 липня 2019 року №47888115, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 170,6 кв. м., по АДРЕСА_1 . Вказує, підставою винесення даного рішення є довідка про технічні показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер 01/16/17, видана 16 липня 2019 року, видавник ТОВ «Міжрегіональне бюро технічної інвентаризації».

02 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень №49961348, яким за ТОВ «Інхаус» зареєстровано право приватної власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна. Вказує, підставою винесення даного рішення є акт приймання-перед нерухомого майна, серія та номер 6193, 6194, виданий 20 листопада 2019 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Шишкіна А.О..

26 березня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №51789669, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна. Стверджує, підставою винесення даного рішення є акт прийому-передачі рухомого майна із статутного капіталу ТОВ «Інхаус», серія та номер 856, 857, виданий 20 березня 2020 року.

Позивач зазначав, що Київська міська рада як орган уповноважений законодавством та Конституцією України жодних рішень щодо передачі земельної ділянки по АДРЕСА_1 під будівництво ні ОСОБА_1 , ні ТОВ «Інхаус», ні ОСОБА_2 , ні іншим юридичним чи фізичним особам у власність чи користування не приймала.

Тому, вважає, що державним реєстратором Гаращенком В.В. належним чином не здійснено перевірку поданих ОСОБА_1 документів та лише на підставі довідки про технічні показники об`єкта нерухомого майна винесено рішення про реєстрацію права власності на будинок.

На думку позивача, ОСОБА_1 незаконно набув право власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна.

При цьому звертає увагу, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста, а тому виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Отже, вважає, в діях відповідачів наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки.

Звертає увагу суду, згідно з матеріалами аерофотозйомки на вищезазначеній земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна, що свідчить про те, що відповідачі здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа та за відсутності належно затвердженого проєкту, тому таке майно вважається самочинним та підлягає знесенню.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 вересня 2024 року позов Київської міської ради залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник Київської міської ради - Грицаєнко Р.М. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачем не приймалося будь-яких рішень про передачу земельної ділянки комунальної форми власності у користування відповідачам, що підтверджується відсутністю такого рішення у матеріалах справи. При цьому, наголошує, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказує, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що Київською міською радою дійсно не приймалося рішення про передачу у власність чи користування земельної ділянки під будівництво спірного житлового будинку.

Так, вважає, що суд першої інстанції, маючи сумніви з-приводу вищевказаного твердження мав би зобов?язати позивача надати відповідні підтвердження, як цього передбачає ст. 81 ЦПК України.

Разом з тим, вказує, маючи сумнів у твердженнях позивача, суд мав процесуальний обов`язок у перевірці доводів останнього, шляхом дослідження факту відсутності рішення органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність відповідачам, а саме, шляхом переходу на веб-сайт Київської міської ради. Зазначає, аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №264/949/19 та від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17.

Апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції з-приводу того, що матеріали справи не містять доказів, які б спростовували відомості, зазначені у довідці ТОВ «Міжрегіональне бюро техінвентаризації» від 16 липня 2019 року №01/16/07 щодо дати побудови нерухомого майна за літерою «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 170, 6 кв. м., у 1991 році, з огляду на наступне.

Вказує, що відповідно до відомостей, які були отримані за допомогою додатку Google Earth Pro, який є безкоштовним та загальнодоступним, Київською міською радою було встановлено, що на земельній ділянці за вищевказаною адресою будівництво почалося приблизно у середині 2019 року.

Звертає увагу суду, особливостями такого додатку є те, що вона містить історичні зображення місцевості, починаючи з 80-х років.

Так, зазначає, з метою перевірки наявності будівлі, яка відповідно до довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 16 липня 2019 року №01/16/07, була збудована у 1991 році, вбачається, що земельна ділянка за вищевказаною адресою у той час була вільна від забудови.

Апелянт також не погоджується із посиланням суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22.

Вказує, у вищевказаній справі міська рада звернулася лише з однією позовною вимогою: припинення права власності на майно, тоді як у даній цивільній справі Київська міська рада звернулася до суду із трьома різними вимогами: визнання протиправними; скасування рішень державного реєстратора, приватного нотаріуса на об`єкт нерухомого майна; припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та приведення її у придатний для використання стан.

Так, на думку сторони позивача, розглядаючи справу, де орган місцевого звернувся з однією позовною вимогою, сформульована правова позиція стосується лише тієї ситуації, де спір обмежується вузьким колом питань, а декілька одночасно різних за змістом та правовою природою позовних вимог у межах однієї справи вимагає різностороннього підходу до правового аналізу, оскільки різні правові вимоги можуть охоплювати різні обставини, що впливають на застосування права.

Київська міська рада також не погоджується із твердженням суду першої інстанції про не зазначення позивачем конкретного способу звільнення спірної земельної ділянки.

Вказує, вимога щодо звільнення земельної ділянки комунальної форми власності, привівши її у придатний для використання стан є однією з видів вимог, які передбачає ЦК України. Так, наголошує, у разі задоволення позовної заяви, суд тим самим вирішить подальшу юридичну долю самочинно побудованого майна, а саме його демонтажу з боку ОСОБА_2 ..

Апелянт також наголошує, що державному реєстратору Гаращенко В.В. не було надано документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документи, що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Разом з тим, реєстраційна справа, яка була витребувана судом першої інстанції не містить будь-яких підтверджень щодо видачі або реєстрації документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт або відповідних документів, що підтверджують готовність до експлуатації об`єкта будівництва Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та прийняття в експлуатацію закінчених об`єктів будівництва, виданих Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради.

Наголошує, належних доказів про факт будівництва матеріали справи не містять.

Таким чином, вважає, що відповідачі, не маючи рішення органу самоврядування про передачу у власність чи користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , намагаються у незаконний спосіб отримати право власності на земельну ділянку територіальної громади міста Києва, зареєструвавши, попередньо, право власності на об`єкт нерухомості.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта Київської міської ради - Глущенко А.В. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

Так, відповідачі у справі ОСОБА_1 , ТОВ «ІНХАУС», ОСОБА_2 повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи за адресами зазначеними у матеріалах справи ( а.с. 206-208, 213,216,217, 218,219, 220, 221-223, 226,227 т.2) до суду апеляційної інстанції не з`явилися та заяв про неможливість явки до суду не подали.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 16 липня 2019 року ТОВ «Міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» згідно проведеної технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна за літ. «А», розташованого за адресою АДРЕСА_1 , об`єкт має загальну площу 170, 6 кв. м., який був побудований господарським способом в 1991 році виготовив технічний паспорт та видав довідку про технічні показники об`єкта нерухомого майна № 01/16/07.

22 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою №35104288 до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва про державну реєстрацію за ним прав на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на 22 липня 2019 року право власності на зазначений житловий будинок не було зареєстровано.

22 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенком В.В. прийнято рішення №47888115 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу), згідно з яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 липня 2019 року №174681994 право власності на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), загальна площа 170, 6 кв.м., житлова площа 91, 3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 22 липня 2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» м. Києва Гаращенком В.В. за ОСОБА_1 . Підстава внесення запису: довідка про технічні показники об`єкта нерухомого майна, серія та номер 01/16/17, видана 16 липня 2019 року ТОВ «Міжрегіональне бюро техінвентаризації».

ТОВ «Інхаус» є юридичною особою, його учасниками є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , що підтверджується копією Статуту, затвердженого 20 листопада 2019 року.

20 листопада 2019 року ОСОБА_1 передав до статутного капіталу ТОВ «Інхаус» житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв.м.): 170, 6 житлова площа (кв.м.): 91,3, складові частини: №1, 2 ворота, огорожа, право власності на який за ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 000, номер запису про право власності 32493982, про що складено акт прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Інхаус».

02 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. прийнято рішення №49961348 (з відкриттям розділу), згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з реєстраційним номером 000 по АДРЕСА_1 за ТОВ «Інхаус». Підстава внесення запису: акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер 6193,6194, виданий 20.11.2019, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Шишкіна А.О.

Згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 грудня 2019 року №191044792 ТОВ «Інхаус» є власником житлового будинку з реєстраційним номером 000 по АДРЕСА_1 .

20 березня 2020 року рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Інхаус», оформлених протоколом від 20 березня 2020 року, прийнято рішення про вихід ОСОБА_2 зі складу учасників Товариства та заміну зобов`язання Товариства зі сплати йому грошових коштів на передачу майна житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 170000 грн., право власності на який зареєстровано за ТОВ «Інхаус».

20 березня 2020 року ТОВ «Інхаус» передало із статутного капіталу ОСОБА_2 житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв.м.): 170, 6 житлова площа (кв.м.): 91,3, складові частини: №1, 2 ворота, огорожа, право власності на який зареєстровано за ТОВ «Інхаус» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером: 000, номер запису про право власності: 34407748, про що було складено акт прийому-передачі нерухомого майна.

26 березня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бузницької Ю.О., як державного реєстратора, з заявою №39054682 про державну реєстрацію за ним права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

26 березня 2020 року державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бузницька Ю.О. прийняла рішення №51789669 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та зареєструвала право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Підстава внесення запису: акт приймання-передачі нерухомого майна зі статутного капіталу ТОВ «Інхаус», серія та номер 856, 857 виданий 20 березня 2020 року , видавник: ТОВ «Інхаус» та ОСОБА_2 , справжність підписів засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю.О.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22 грудня 2022 року №318481936 право власності на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), загальна площа 170, 6 кв.м., житлова площа 91, 3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Станом на день розгляду справи право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із даним позовом Київська міська рада зазначала, що житловий будинок, загальною площею 170,6 кв. м., по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 , є самочинним будівництвом, оскільки Київською міською радою не приймалось рішень щодо передачі із комунальної власності у власність чи користування фізичних чи юридичних осіб земельної ділянки, на якій цей будинок розташований, відомості про наявність проектної документації на цей будинок відсутня.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що факт самочинного будівництва підлягає встановленню відповідно до правил передбачених ст. 376 Цивільного кодексу України. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що Київською міською радою дійсно не приймалось рішення про передачу у власність чи користування земельної ділянки під будівництво спірного житлового будинку.

Також матеріали справи не містять жодних доказів, які б спростовували відомості, зазначені у довідці ТОВ «Міжрегіональне бюро техінвентаризації» від 16 липня 2019 року №01/16/07 щодо дати побудови нерухомого майна за літ. «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 170, 6 кв.м., у 1991 році.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача про те, що спірний будинок є самочинно побудованим нерухомим майном не доведені належними та допустимими доказами.

Даючи оцінку заявленим Київською міською радою позовним вимогам, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об?єкт нерухомого майна та припинити право власності ОСОБА_2 на такий об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективними способами захисту прав позивача як власника землі, т.я. задоволення відповідних позовних вимог не забезпечить усунення порушень, спричинених будівництвом, яке позивач вважає самочинним.

Щодо решти позовних вимог позивача про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку на АДРЕСА_1 , суд зазначає, що ця вимога є похідною і її задоволення залежить від того, чи було доведено позивачем, що спірний об`єкт нерухомого майна (житловий будинок) був побудований самочинно. Крім того, у позові не зазначено конкретний спосіб звільнення спірної земельної ділянки, що є виключним правом позивача визначати спосіб захисту прав, які він вважає порушеними і які відповідно до принципу диспозитивності має розглянути суд.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) сформульовано висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV).

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Відповідно до статті 22 Закону № 1952-IV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

У статті 24 Закону № 1952-IV передбачені підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

За змістом пункту 14 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться в тому числі на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі Київська міська рада, звертаючись до суду із даним позовом обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідачі, зокрема відповідач у справі ОСОБА_1 здійснили самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок, загальною площею 170,6 кв.м (далі - Об`єкт нерухомого майна), яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснили реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна.

Підставами виникнення права власності на Об`єкт нерухомого майна стали (при первинній реєстрації) - довідка про технічні показники об`єкта нерухомого, серія та номер: 01/16/17, виданий 16 липня 2019 року, видавник: ТОВ «МІЖРЕГІОНАЛЬНЕ БЮРО ТЕХ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ».

Також, підставами виникнення права власності на Об`єкт нерухомого майна у подальшому стали - акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: 6193, 6194, виданий 20 листопада 2019 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шишкіна А.О. та АКТ прийому-передачі нерухомого майна із статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «ІНХАУС», серія та номер: 856, 857, виданий 20 березня 2020 року, видавник: ТОВ «ІНХАУС» та ОСОБА_2 , справжність підписів засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю.О..

Доводами позовних вимог Київської міської ради було також і те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки: :90:034:0401), не була відведена у відповідності до вимог законодавства для будівництва об`єктів нерухомого майна, така реєстрація права приватної власності на житлову будівлю.

Також, Київська міська рада мотивувала свої доводи тим, що вона, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці ні Відповідачами, ні іншим фізичним чи юридичним особам у власність чи користування не приймала.

Суд першої інстанції не погоджуючись із вказаними доводами позивача в частині не надання земельної ділянки під будівництво вищевказаного об`єкту нерухомого майна за адресою : АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки: :90:034:0401) посилався на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що Київською міською радою дійсно не приймалось рішення про передачу у власність чи користування земельної ділянки під будівництво спірного житлового будинку.

Однак, із зазначеним висновком суду неможливо погодитись з огляду на наступне.

Як неодноразово позивач Київська міська рада зазначав, останній не приймав будь-яких рішень щодо відповідачів про передачу земельної ділянки комунальної форми власності у користування за вищевказаною адресою, що підтверджується відсутністю такого рішення у матеріалах справи.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь- які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Роблячи вказаний висновок суд першої інстанції не врахував, що саме позивач - Київська міська рада є уповноваженим органом на розпорядження земельними ділянками в межах населеного пункту і, будучи стороною вказаної справи, представник позивача повідомив, що таке рішення міською радою не приймалося. При цьому, відповідачами у справі в порядку визначеному ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України дані твердження позивача не спростовані, тому колегія суддів погоджується із доводами апелянта в цій частині.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправильності висновків суду першої інстанції про обрання позивачем не ефективного способу захисту порушеного права в частині визнання протиправними та скасування рішень Державних реєстраторів в частині реєстрації прав власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок за літ. «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 170, 6 кв.м. колегія суддів враховує наступні обставини справи.

Так, позивач у справі, обґрунтовуючи свої доводи в частині самочинного будівництва житлового будинку із середини 2019 року надав суду матеріали аерофотозйомки 2019 року, із яких вбачається, що на земельній ділянці знаходиться Об`єкт нерухомого майна. І з цих же додатків вбачається, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 будівництво почалось приблизно у середині 2019 року, шляхом здійснення роботи з підготовки земельної ділянки до будівельних робіт (зокрема - скопування, що полягає у знятті верхнього шару ґрунту та створенню кількісно визначених контурів для подальшого використання та розміщення фундаменту). Із зображень за 1985 рік можна чітко побачити, що велика частина земельної ділянки була повністю вкрита зеленими насадженнями.

Відтак, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що факт існування та забудови спірної житлової будівлі до 1991 року спростовуються вказаними обставинами.

Крім того, підтвердженням даних обставин є те, що в матеріалах технічної документації із землеустрою відсутні відомості про факт будівництва у 1991 році, такими документами, зокрема, виступають: технічний паспорт, наявність реєстрації в КП Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації, свідоцтво про право власності та інші правовстановлюючі документи на відповідне майно.

Земельна ділянка на АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею.

Отже, в діях відповідача наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Варто також зазначити, незважаючи на те, що відповідачі не зареєстрували право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у відповідача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2023 року у справі 160/16601/20).

Київська міська рада звертала увагу суду першої інстанції на те, що у матеріалах клопотань, які були подані ОСОБА_2 до приймальні КМР із земельних питань не міститься документ, який би підтверджував право на земельну ділянку або сплату земельного податку, у разі, якщо будівля дійсно була збудована у 1991 році.

З огляду на вищевикладене, неможливо погодитись з висновком суду про неспростовність відомостей позивачем, які стосуються року забудови спірного майна, оскільки, такі відомості відсутні і Київська міська рада про це неодноразова зазначала, а щодо їхньої фіктивності позивач вказував, коли була витребувана реєстраційна справа державної реєстрації права власності.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 123 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Статтею 20 Закону України «Про основи містобудування» (далі - ЗУ «Про основи містобудування») передбачено, що регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26-32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»»

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі -Пленум) визначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно- правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною першою та четвертою статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанови Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3 520/16-ц.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Таким чином, для реалізації права на забудову відповідної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування нею.

Пунктом 5 вище вказаної постанови Пленуму встановлено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Земельна ділянка з кадастровим номером :90:034:0401 за адресою: АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею.

Отже, в діях відповідачів наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

У справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України), що зазначається в пункті 12 постанови Пленуму ВСУ.

Згідно до висновку, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, міститься категоричне твердження, що якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Статтею 152 ЗК України, передбачено, що одним із способів захисту порушеного права є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Частиною 2 статті 376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває право власності на нього.

Відповідно до сталої правої позиції Верховного Суду у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 910/15993/16 право на самочинне збудоване майно є неіснуючим не породжує прав щодо розпорядження майном. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 також зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 Цивільного кодексу України). Подібні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19.

За змістом наведених норм, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Набуття фізичною або юридичною особою статусу замовника будівництва має місце за одночасного виконання таких умов: 1) перебування у власності або користуванні в такої особи земельної ділянки, на якій плануються або здійснюються будівельні роботи; 2) саме цей користувач або власник земельної ділянки має намір на здійснення будівельних робіт, про що свідчить подання у встановленому порядку відповідної заяви.

Тобто, системний аналіз положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Закону України «Про архітектурну діяльність» дає підстави дійти висновку про те, що замовником будівництва є особа, яка має легітимний намір щодо здійснення нового будівництва (новоутворення, реконструкції, капітального ремонту існуючого об`єкта) на належній їй земельній ділянці (щодо належного їй об`єкта) та виразила такий намір шляхом подання відповідної заяви, та у встановленому Законом порядку отримала дозвільний документ. За відсутності дозвільного документа будівництво об`єкта вважається таким, що здійснено самочинно, що є самостійною підставою для проведення перевірки. У такому разі перевірці підлягає відповідний об`єкт самочинного будівництва з метою підтвердження факту самочинності будівництва та виявлення особи, яка таке будівництво здійснила.

Відтак, у зв`язку з відсутністю у відповідачів будь-яких дозвільних документів щодо речового права на земельну ділянку, яка належить на праві власності територіальної громади міста Києва - виступати як замовником про початок виконання будівельних робіт є незаконним та таким, що порушує норми законодавства. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 826/10130/18.

Будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Утім, не отримавши відповідної дозвільної документації, яка б дозволяла здійснити розміщення на земельній ділянці будівлі, відповідачі, будучи замовником такого будівництва, виконали будівельні роботи з будівництва майна всупереч вимогам законодавства та експлуатувала спірний об`єкт не ввівши його в експлуатацію належним чином.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що виключно після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Нормами законодавства чітко регламентовано, що будівельні роботи на певній земельній ділянці можуть виконуватися замовником об`єкту будівництва виключно за наявності документів, які підтверджують речове право цієї особи на земельну ділянку на якій плануються відповідні будівельні роботи, про що зазначається у повідомленні про початок виконання будівельних робіт до органу державного архітектурно-будівельного контролю.

При цьому, будівельні роботи на певній земельній ділянці можуть виконуватися замовником об`єкта будівництва виключно за наявності документів, які підтверджують речове право цієї особи на земельну ділянку, на якій плануються відповідні будівельні роботи, про що зазначається в повідомленні про початок виконання будівельних робіт до органу державного архітектурно-будівельного контролю. До даного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 804/2423/16.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 розглянуто питання переходу прав на земельну ділянку до нового власника нерухомого майна. Так, суд вважає, що у разі укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна за відсутності в попереднього власника такого нерухомого майна належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19, зазначено, що вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці можуть бути заявлені власником за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

З урахування того, що за матеріалами справи встановлено, що позивач у справі Київська міська рада не виділяла земельну ділянку для будівництва спірної будівлі і таке будівництво зроблено за рахунок самовільного зайняття земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста, міська рада має право на позов, бо захищає право власності територіальної громади міста на земельну ділянку (стаття 12, пункт "б" статті 80, частина перша та пункт "а" частини другої статті 83 ЗК України).

Самочинний характер будівництва є істотним порушенням будівельних норм і правил та суттєвим порушенням прав власника земельної ділянки, (постанови ВС України від 30 квітня 2024 року у справі № 904/2129/23, від 14 лютого 2024 року у справі № 523/8263/20.

З урахуванням викладених вище обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю проігнорував доводи позивача, не відніс об`єкт нерухомого майна до категорії самочинного (відповідно до статті 376 ЦК України), та лише аналізуючи довідку від 16 липня 2019 року № 01/16/17 дійшов висновку, що спірне майно є не самочинним, що прямо суперечить норма ЦПК, ЦК та ЗК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправильних висновків суду першої інстанції щодо визнання протиправними та скасування рішення державних реєстраторів то колегія суддів виходить із наступного.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог КМР послався на правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22

В оскаржуваному рішенні суд дійшов наступного: «вимоги позивача визнати протиправним та скасувати рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об`єкт нерухомого майна та припинити право власності Відповідача 3 на об`єкт нерухомого майна, не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективними способами захисту прав позивача як власника землі, так як задоволення відповідних позовних вимог не забезпечить усунення порушень, спричинених будівництвом, яке позивач вважає самочинним».

Відповідного висновку суд першої інстанції дійшов з використанням практики Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22.

Однак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково посилався на відповідну практику у розрізі справи, яка наразі розглядається з огляду на наступне.

Так, у справі № 916/1174/22, спір виник між Южненською міською радою Одеського району Одеської області, Громадською організацією «Безприбуткове товариство «Спортивно-риболовний клуб «Сичавський курінь» та Березівської міської ради Одеської області, де Южненська міська рада Одеського району Одеської області звернулася до Господарського суду Одеської області із позовом про припинення права власності на об`єкт нерухомого майна.

Тобто, відповідна міська рада звернулась лише з однією позовною вимогою: припинити право власності на майно.

У справі яка є предметом апеляційного перегляду Київська міська рада звернулась до суду з трьома різними вимогами про визнання протиправним скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, звільнення самовільно зайнятої земельної та приведення її у придатний для використання стан.

Неправильність застосування практики Великої Палати Верховного Суду у зазначеній справі полягає в тому, що суд першої інстанції не врахував суттєвих відмінностей між предметом спору та характером позовних вимог у двох справах.

Велика Палата, розглядаючи справу, де орган місцевого самоврядування звернувся лише з однією позовною вимогою, сформувала правову позицію, яка стосувалася виключно тієї ситуації, де спір обмежувався вузьким колом питань.

Її висновки були зумовлені аналізом окремого правового інституту та відповідних норм матеріального права, які регулювали цей єдиний аспект правовідносин.

Натомість, у справі № 752/4029/23, де позивач заявив три різні позовні вимоги, застосування тієї ж практики Великої Палати є хибним з огляду на різноманітність обставин, які потребували комплексного аналізу.

Кожна з позовних вимог передбачає застосування інших норм матеріального або процесуального права, ніж ті, що були розглянуті Великою Палатою, з огляду на різну правову природу цих вимог.

Змішування різних за змістом та правовою природою позовних вимог у межах однієї справи об`єктивно вимагає різностороннього підходу до правового аналізу, оскільки різні позовні вимоги можуть охоплювати різні обставини, що впливають на застосування права.

Зокрема, позовні вимоги про визнання протиправним скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, припинення права власності, та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки і приведення її у придатний для використання стан мають різну юридичну природу, але взаємопов`язані в межах одного правового спору.

Перша вимога стосується правовідносин, пов`язаних із реєстраційним процесом та адміністративними рішеннями щодо реєстрації прав власності, друга - зачіпає питання припинення суб`єктивного права власності, яке має особливий правовий режим і регулюється окремими нормами, тоді як третя вимога стосується земельного права, зокрема правового режиму користування землею та відповідальності за її самовільне захоплення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22 «за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна».

Тобто, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 особливий акцент зроблено на використанні сполучника «або», що має важливе юридичне значення.

Верховний Суд у вказаній постанові розмежував можливі варіанти правового захисту, такі як скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, скасування державної реєстрації прав, чи припинення права власності, не поєднуючи їх у єдиний комплекс заходів.

Таким чином, суд акцентує увагу на тому, що кожна з цих вимог вирішує окремі правові наслідки, і навіть їхнє задоволення не забезпечує повного вирішення питання щодо самочинно побудованого майна. Ця структура правового аналізу з використанням «або» вказує на необхідність комплексного підходу до проблеми, але в межах окремих, чітко визначених юридичних механізмів.

Згідно частини другої статті 311 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то факт володіння другими може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (п. 43 постанови ВП ВС від 04 серпня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво багатьом видам рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним.

Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна.

При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику ввійшла концепція «книжкового володіння» (п. 9.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц).

Однією з переваг книжкового володіння є високий рівень правової визначеності як щодо того, хто саме є володільцем майна, так і щодо характеру володіння.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, тимчасове володіння нерухомими речами може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації такого права на це майно у встановленому порядку. Крім того, судове рішення про задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 у справі № 916/1174/22 міська рада обмежила свої вимоги виключно питанням припинення права власності на майно, не висуваючи вимог щодо його знесення.

Таким чином, орган місцевого самоврядування прагнув лише юридично позбавити власника права на майно, без подальшого втручання у фактичний стан цього об`єкта.

Натомість, у справі, яка переглядається, Київська міська рада не тільки вимагає припинення права власності на майно, але також знесення цього майна, що мало на меті остаточне усунення об`єкта з реєстру речових прав і фізичне видалення майна з земельної ділянки комунальної форми власності.

Такий підхід значно розширював предмет спору та вимагав іншого правового аналізу, ніж той, який був застосований у справі, розглянутій Великою Палатою.

Відтак, з огляду на те, що державна реєстрація спірної нерухомості площею 170,6 кв.м. на земельній ділянці (кадастровий номер), власником якої є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, істотно обмежує прав власника землі, при цьому, таке обмеження є безстроковим.

Київська міська рада у цьому разі не може вільно розпоряджатись зазначеною земельною ділянкою в інтересах територіальної громади міста Києва та, доповнюючи до цього, не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім як власнику об`єкту, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому, державна реєстрація об`єкта нерухомого майна площею 170,6 кв. м. на комунальній земельній ділянці - є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Відповідно до статті 317 ЦК України, лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, колегія суддів вирішуючи спір по суті вважає, що належним способом судового захисту порушених прав та інтересів особи - є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав, що зазначено у правових висновках викладених у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 645/3067/19, від 17 серпня 2022 року у справі № 450/441/19, від 22 серпня 2022 у справі № 597/977/21.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності, за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі №910/20036/20.

Враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2023 року у справі № 756/9405/21).

Як вже було зазначено раніше, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому, формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Отже, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 910/27779/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 та від 01 вересня 2021 року у справі №202/1254/19.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування рішення державних реєстраторів щодо об`єкту самочинного будівництва за адресою АДРЕСА_1 .

Доходячи вказаного висновку колегія суддів враховує також наступне.

Так, предметом даного спору між сторонами є саме скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна проведеної на підставі неналежних документів, які встановлені відповідно до Порядку.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, підставою виникнення права власності на спірний Об`єкт нерухомого майна за відповідачем 1 стали - довідка про технічні показники об`єкта нерухомого, серія та номер: 01/16/17, виданий 16 липня 2019 року, видавник: ТОВ «МІЖРЕГІОНАЛЬНЕ БЮРО ТЕХ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ».

За частиною четвертою статті 18 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 24 Закону встановлено, що державний реєстратор відмовляє в державній реєстрації прав, якщо заяву про державну реєстрацію прав подано неналежною особою та подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Тобто, державний реєстратор, на підставі пунктів 2 та 3 частини першої статті 24 Закону зобов`язаний був прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає дії державного реєстратора Гаращенка В.В. такими, що прийняті у спосіб, який суперечить нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), а рішення про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна таким, що підлягає скасуванню.

Так, у відповідності до пункту 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок) (на час винесення першого рішення про державну реєстрацію), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.

Згідно з пунктом 41 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Так, державному реєстратору Гаращенко В.В. не було надано документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Згідно з Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України затвердженим Указом Президента України від 08 квітня 2011 року № 439/2011, Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово- комунального господарства.

Разом з цим, пунктом 4.4. зазначеного Положення, Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, реєструє повідомлення про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, декларації про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації та у визначених законодавством випадках відмовляє в реєстрації таких декларацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року № 218 прийнято рішення «Про ліквідацію Державної архітектурно- будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», пунктом 1 якого вирішено ліквідувати Державну архітектурно- будівельну інспекцію, у тому числі територіального управління в місті Києві.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року № 1340 «Про деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду» вирішено утворити Державну інспекцію архітектури та містобудування України як центральний орган виконавчої влади.

Відповідно до Положення про Державну інспекцію архітектури та містобудування України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2020 № 1340, Державна інспекція архітектури та містобудування України (ДІАМ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Віцепрем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Водночас, відповідно до підпункту 152 пункту 4 зазначеного Положення, ДІАМ відповідно до покладених на неї завдань видає дозволи на виконання будівельних робіт, реєструє повідомлення про внесення змін до них, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт.

Також, відповідно до підпункту 153 пункту 4 зазначеного Положення, ДТАМ відповідно до покладених на неї завдань приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта або відмовляє в їх видачі, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації, внесення змін до них, а також повертає такі декларації та скасовує їх реєстрацію).

Однак, в реєстраційній справі, яка була витребувана судом першої інстанції, не міститься документа, а саме: декларація про готовність об`єкта до експлуатації на житлову будівлю, загальною площею 170,6 кв, м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Більше того, відсутні будь-які підтвердження щодо видачі або реєстрації документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт або відповідних документів, що підтверджують готовність до експлуатації об`єкта будівництва Державною архітектурно- будівельною інспекцією України (у тому числі територіальним управлінням у місті Києві) щодо зазначеного об`єкта нерухомості.

Згідно з Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Положенням, затвердженого рішенням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01 жовтня 2015 року № 978 1550 (у редакції рішення Київської міської ради від 20.04.2023 № 6294/6335), Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у межах своєї компетенції здійснює повноваження в сфері дозвільних та реєстраційних функцій, державного архітектурного- будівельного контролю за дотриманням вимог містобудівного законодавства під час виконання підготовчих та будівельних робіт, щодо об`єктів 28 будівництва, що за класом наслідків (відповідності) належать до об`єктів з незначними (СС1) та середніми (СС2) наслідками, розташованих на території міста Києва з 12 жовтня 2016 року.

Водночас, пунктом 5.3 Положення, Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вносить інформацію до Реєстру будівельної діяльності, зазначену в повідомленні про початок виконання підготовчих будівельних робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт з підстав визначених законом, припиняє право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, видає дозвіл на виконання будівельних робіт, відмовляє у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, анульовує дозвіл на виконання будівельних робіт, приймає в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає та відмовляє у видачі сертифікатів, реєструє декларації про готовність об`єкт до експлуатації та повертає такі декларації для усунення виявлених недоліків).

Крім того, апеляційний суд враховує, що в реєстраційній справі (яка була витребувана судом) також відсутні будь-які підтвердження наявності у відповідачів документа, який би надавав право на виконання підготовчих/будівельних робіт або підтверджував прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, і які видавались Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Разом з цим, в матеріалах технічної документації із землеустрою відповідача міститься довідка про показники об`єкта нерухомого майна від 11 червня 2021 року ПБ-2021 № 394/2021, в якій вказана наступна інформація: «....за даною адресою розташовано житловий будинок загальною площею 45,2 кв.м. житловою площею 33,8 кв.м., який побудовано господарчим способом орієнтовно 1990 року та на підставі інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна затвердженої наказом Держбуду України № 127 від 24 травня 2001 року не є самочинним будівництвом і не потребує додаткового введення в експлуатацію».

Однак, з зазначеним неможливо погодитись, оскільки в реєстрацій справі та в матеріалах технічної документації із землеустрою відсутні відомості, про факт будівництва у 1990-х роках, такими документами, зокрема, виступають: технічний паспорт, наявність реєстрації в КП Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації, свідоцтво про право власності та інші правовстановлюючі документи на відповідне майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Отримані відомості долучаються до відповідної заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав. Перелік державних електронних інформаційних ресурсів, які використовуються для проведення реєстраційних дій, визначається Кабінетом Міністрів України в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відтак, при прийнятті спірного рішення від 22 липня 2019 року № 47888115 про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 170,6 кв.м., а саме: житлова будівля, державним реєстратором Гаращенко В.В. не зроблено перевірку щодо належності у ОСОБА_1 документа, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (зазначений документ у останнього та у державного реєстратора ОСОБА_5 відсутній).

Зазначене також стосується подальших незаконних рішень щодо державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за відповідачами.

Водночас, згідно з частиною другою, третьою та п`ятою статті 263 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядок присвоєння адрес об`єктів нерухомого майна затверджується Кабінетом Міністрів України. Порядок не може передбачати обов`язок фізичних та юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень державних органів, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи. Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Також, адреса (крім реквізиту, визначеного пунктом 10 частини четвертої цієї статті) присвоюється, змінюється, коригується, анулюється: виконавчим органом сільської, селищної, міської ради - у разі, якщо об`єкт знаходиться у межах території, на яку поширюються повноваження сільської, селищної, міської ради; місцевою державною адміністрацією - у разі, якщо об`єкт знаходиться у межах території, на яку не поширюються повноваження сільської, селищної, міської ради, а також у разі неприйняття органом з присвоєння адреси рішення про присвоєння, зміну, коригування, анулювання адреси у строк, визначений цією статтею. У містах з районним поділом за рішенням міських рад повноваження щодо присвоєння, зміни, коригування, анулювання адрес можуть делегуватися виконавчим органам районних в місті рад. За рішенням Київської міської ради повноваження щодо присвоєння, зміни, коригування, анулювання адрес можуть делегуватися органам, визначеним частиною другою статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ».

Відповідно до пункту 1.6 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 червня 2011 року № 1094 «Про питання присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві» присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомого майна здійснюється шляхом видання розпоряджень районних в місті Києві державних адміністрацій або наказів Головного управління містобудування та архітектури з подальшим їх внесенням до єдиного реєстру адрес.

Окрім цього, пунктом 2.4 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 червня 2011 року № 1094 «Про питання присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості у місті Києві» встановлено, що присвоєння поштових адрес багатоквартирним житловим будинкам, домоволодінням, жилим будинкам садибного типу, індивідуальним дачним та садовим будинкам, гаражним, садовим, дачним кооперативам (товариствам) здійснюється шляхом видання розпорядження відповідної районної в місті Києві державної адміністрації. Присвоєння поштових адрес іншим об`єктам нерухомого майна здійснюється шляхом видання відповідного наказу Головного управління містобудування та архітектури. Заявники подають клопотання в режимі єдиного вікна до Головного управління містобудування та архітектури через міський дозвільний центр.

Згідно з Положенням про Головне управління містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 січня 2011 року № 90 основними завданнями Головного управління є, зокрема, забезпечення реалізації державної політики у сфері містобудування та архітектури на території міста Києва, аналіз стану містобудування, організація розроблення, проведення експертизи та подання на затвердження в установленому порядку Генерального плану міста Києва, іншої містобудівної документації, погодження архітектурно-планувальних частин проектів в межах повноважень, координація діяльності суб`єктів містобудування щодо комплексного розвитку і забудови міста Києва, поліпшення їх архітектурного вигляду, участь у прийнятті в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів в установленому порядку, забезпечення дотримання законодавства у сфері містобудування та архітектури, державних стандартів, норм і правил, Правил забудови міста Києва, затвердженої містобудівної документації, здійснення контролю за їх реалізацією, сприяння організації в межах своїх повноважень охорони та реставрації пам`яток архітектури та містобудування, палацо-паркових, паркових та історико-культурних ландшафтів.

Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) перейменовано з Головного управління містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до рішення Київської міської ради від 15 березня 2012 року № 198/7535 «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)».

Згідно з Положенням про Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради 20 квітня 2023 року № 6293/6334 (далі - Положення), основними завданнями Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є: забезпечення реалізації державної політики у сфері містобудування та архітектури на території міста Києва; виконання Конституції України, законів України, постанов Верховної Ради України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, центральних органів виконавчої влади, рішень Київської міської ради, розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київського міського голови; реалізація повноважень органу місцевого самоврядування, наданих законами України, рішеннями Київської міської ради, розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та цим Положенням, на території міста Києва; участь у реалізації на території міста Києва Стратегії розвитку міста Києва, програм економічного і соціального розвитку міста Києва, міських цільових програм та інших актів, що стосуються реалізації політики у сфері містобудування та архітектури.

Водночас, пунктом 5.55 Положення передбачено, що Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) присвоює поштові адреси об`єктам нерухомого майна й адреси об`єктам будівництва в межах наданих повноважень.

Також, Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснює ведення реєстру адрес відповідно до Положення про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22 травня 2013 року № 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві».

Однак, у зазначеному реєстрі адрес у місті Києві, (електронний формат ексель файлу) позначеному на графічних матеріалах, відсутні відомості про присвоєння об`єкту нерухомого майна, позначеному на графічних матеріалах, доданих до листа, адреси АДРЕСА_1 .

Водночас, в матеріалах реєстраційної справи та в матеріалах технічної документації із землеустрою відсутнє рішення про присвоєння або зміну адреси об`єкту нерухомого майна, а саме: на житлову будівлю, загальною площею 170,6 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Органом, уповноваженим на прийняття рішення про присвоєння адреси об`єкту будівництва в межах населеного пункту, є виконавчий комітет ради, а якщо він такого рішення не прийняв, то це рішення приймає відповідна місцева державна адміністрація. Державна адміністрація повинна розглянути звернення з такого питання та прийняти рішення про присвоєння адреси або про відмову. Рішення державної адміністрації про відмову у присвоєнні адреси об`єкту будівництва може бути обґрунтоване виключно тими підставами, які вказані у частині дев`ятнадцятій статті 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які наведені за вичерпним переліком, В іншому випадку така відмова є протиправною, (Постанова КАС ВС від 01 серпня 2023 року у справі № 380/17220/21).

Згідно з пунктом 24 Правил виготовлення і розміщення вказівних знаків на будинка у м. Києві, затверджених рішенням виконавчого комітету КМР народних депутатів № 999 від 10 червня 1970 року «Про заходи по впорядкуванню єдиних вказівних знаків на будинках і спорудах у м. Києві» номер будинку надається за рішенням виконкому райради після затвердження акта прийомки будинку в експлуатацію.

Таким чином, при зверненні до Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації з листом про надання поштової адреси об`єкту нерухомого майна, особа повинна подати акт прийомки будинку в експлуатацію або встановлені у чинному порядку законодавству документи, які підтверджують про готовність до експлуатації, які б свідчили про прийняття їх державними приймальними комісіями в експлуатацію (у разі звернення Відповідача 3 у період 90-х років).

Проте, в порушення вказаних вимог Порядку, при прийнятті спірного рішення про реєстрацію права власності, державним реєстратором не здійснено перевірку поданих відповідачами документів та не перевірено наявність зареєстрованої поштової адреси на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не враховав той факт, що матеріали справи не містять документа про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, який дозволив би державному реєстратору перевірити законність будівництва об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці, оскільки він видається, в тому числі на підставі правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а отже, рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.

Відтак, державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Гаращенка Володимир Васильович, здійснюючи 22 липня 2019 року на об`єкт нерухомого майнапервинну реєстрація №47888115 права власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 , який подав, серед іншого, тільки довідку про технічні показники об`єкта нерухомого, серія та номер: 01/16/17, виданий 16 липня 2019 року, видавник: ТОВ «МІЖРЕГІОНАЛЬНЕ БЮРО ТЕХ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ», коли як відповідно до пункту 41 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень серед документів, які повинні подаватись для такої реєстрації є, зокрема: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Зазначене також стосується нових наступних власників в особі відповідачів щодо вторинної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості, які у порушення статті 27 Закону України про державну реєстрацію речових прав (у редакції, яка діяла на час винесення рішення за Відповідачами) зареєстрували право власності на об`єкт нерухомості подававши виключно акти приймання-передачі, коли, як зазначалось раніше, серед документів, які повинні подаватись для такої реєстрації є, зокрема: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (які фактично були вістуні у першого набувача або взагалі підроблені).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідачі, не маючи рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність чи користування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , намагаються у незаконний спосіб отримати право власності на земельну ділянку територіальної громади міста Києва зареєструвавши, попередньо, право власності на об`єкт нерухомості.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 10 Закону (на час винесення першого рішення про державну реєстрацію речових прав) державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Пунктом 1 частини третьої статті 10 Закону визначено що, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 10 Закону під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Пунктом 3, 4 частини першої статті 24 Закону встановлено, що державний реєстратор відмовляє в державній реєстрації прав, якщо документи подані до заяви про державну реєстрацію прав не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Водночас, пунктом 1 частини першої статті 23 Закону встановлено, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав має бути зупинено державним реєстратором у разі, зокрема, подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством.

Відповідно до абзацу першого пункту 14 Порядку № 1127 у разі коли під час розгляду заяви встановлено наявність підстав, передбачених законом для зупинення розгляду заяви, державний реєстратор невідкладно приймає рішення щодо зупинення розгляду заяви.

Таким чином, оскаржуване рішення прийнято державним реєстратором Гаращенком В.В. за наявності підстав для зупинення розгляду заяви.

Враховуючи зазначене, приватними нотаріусами та державним реєстратором в порушенні вказаних норм законодавства, належним чином не здійснено перевірку поданих відповідачами документів та лише на підставі довідка про технічні показники об`єкта нерухомого та актів приймання- передачі прийняли рішення про реєстрацію права приватної власності на Об`єкт нерухомого майна за відповідачами.

Вказані дії приватних нотаріусів та державного реєстратора є незаконними та такими, що не відповідають нормам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також призводять до незаконного набуття прав на Земельну ділянку комунальної форми власності.

Перевіряючи доводи апелянта в частині заявлених вимог Київської міської ради, про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (кадастровий номер :90:034:0401) орієнтовною площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан колегія суддів враховує наступне.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до статті 212 ЗК Українисамовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22 погодилася із висновками місцевого суду, що « нежитлові приміщення загальною площею 230,1 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2 , є тимчасовими спорудами, які не відносяться до нерухомого майна, відповідач 1 використовує спірні земельні ділянки позивача без установлених законом підстав, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 391 ЦК України.

При цьому слід зауважити, що порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначено статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до частин першої - третьої якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Вимога позивача про зобов`язання ПП "Ярина Плюс" звільнити самовільно зайняті земельні ділянки шляхом демонтажу (знесення) нежитлових приміщень, що знаходяться на АДРЕСА_2 , не є нерозривно пов`язаною з його особою та не перешкоджає виконанню цього рішення без участі ПП "Ярина Плюс" (але за рахунок його коштів) шляхом вжиття виконавцем заходів примусового виконання у разі його невиконання ПП "Ярина Плюс" у добровільному порядку та/або вчинення перешкод у його виконанні.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво»

Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 916/2938/21, прийнятій після подання касаційної скарги.

Судове рішення про задоволення позову має забезпечити відновлення порушеного або оспорюваного права чи інтересу, у позивача не має бути потреби повторно звертатися до суду з іншими вимогами, і таке судове рішення можна виконати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункти 5.6, 5.9), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (п. 44), постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц; від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із доводами апелянта проте, що його вимоги в частині зобов`язання ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (кадастровий номер :90:034:0401) орієнтованою площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 від незаконних споруд та будівель та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан є ефективним та належним способом захисту та підлягає задоволенню.

Разом із тим, вимога позивача у частині припинення права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на думку колегії, є безпідставною, оскільки, як встановлено вище апеляційному судом вказане право власності будо зареєстровано усупереч чинному законодавству і скасування реєстрації цього права призведе до поновлення права позивача на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі звертаючись до суду із вказаним позовом сплатив судовий збір у розмірі 13420 грн у суді першої інстанції та 20130 грн. при подачі апеляційної скарги.

При цьому, колегією суддів визнано обґрунтованими вимоги немайнового характеру до відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ «Інхаус» та одна вимога немайнового характеру та одна майнового до ОСОБА_2 , тому позивач має право на компенсацію вказаних витрат у розмірі по 6700 (26874 +4026) грн із ОСОБА_1 та ТОВ «Інхаус» та 13420 грн із ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської ради, подану представником Грицаєнком Романом Михайловичем, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 вересня 2024 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення.

Позов Київської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інхаус», ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Гаращенка Володимира Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 липня 2019 року №47888115 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 32493982, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000 за ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Шишкіної Алли Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 грудня 2019 року № 49961348 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 34407748, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000 за ТОВ «Інхаус».

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Бузницької Юлії Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 березня 2020 року № 51789669 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 36093672, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000 за ОСОБА_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 (зареєстр. АДРЕСА_3 РНОКПП) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку (кадастровий номер :90:034:0401) орієнтованою площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 від незаконних споруд та будівель та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан.

В задоволенні решти частини позовних вимог Київської міської ради відмовити.

Стягнути на користь Київської міської ради понесені судові витрати по сплаті судового збору із ОСОБА_1 ( зареєстр. АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) - 6710 грн, із ТОВ «Інхаус» ( юр. адр. 03127 м. Київ, проспект Голосіївський, буд. 120 корп. 1 ) - 6710 грн , із ОСОБА_2 ( зареєстр. АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2 ) - 13420 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв