Справа № 137/13/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"26" березня 2025 р.
Літинський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Гопкіна П.В.,
за участю секретаря Іванової І.О.,
сторін у справі
прокурора Лугової Г.А.,
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мерженко Т.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду в с-щі Літин цивільну справу за позовом заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Евергроу», Товариства з обмеженою відповідальністю «Декоплант», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 , Головне Управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про витребування земельної ділянки,
03.01.2025 до суду надійшов зазначений позов мотивований тим, що у Вінницькою окружною прокуратурою за результатами вивчення стану законності при розпорядженні земельними ділянками сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Вінницького району Вінницької області виявлено порушення вимог Земельного кодексу України при наданні у приватну власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.
На підставі витягу з Державного земельного кадастру та рішення Микулинецької сільської ради, право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, зареєстроване 14.12.2018 за ОСОБА_2 , стало підставою для обліку.
Представник позивача вважає, що органи Держгеокадастру мали перевірити, чи мала ОСОБА_2 право на безоплатне отримання земельної ділянки, перш ніж прийняти рішення про надання їй ще однієї земельної ділянки. Вважає, що протизаконність дій відзначається тим, що ОСОБА_2 на момент отримання земельної ділянки площею 1,000 га вже скористалася правом на безоплатну передачу земельної ділянки раніше, і тому не мала юридичних підстав.
Згодом вказана земельна ділянка 11.10.2019 була продана ОСОБА_1 ..
Наказ Головного управління Держгеокадастру від 23.07.2019 вважає незаконним, оскільки земельна ділянка була надана з порушенням земельного законодавства. Згідно з оцінкою правомірності прийняття рішень органів державної влади, факти свідчать про вибуття земельної ділянки з державної власності без достатнього правового обґрунтування.
05.02.2025 представником позивача через підсистему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, у якому представник позивача обгрунтовує законність позову, оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності без належних підстав. Вказує, що ОСОБА_2 набула право власності неправомірно, що є підставою для витребування майна. Також спростовує відзив на позовну заяву, та вважає аргументи про добросовісного набувача помилковими, адже на переконання представника позивача ОСОБА_1 не може бути добросовісним набувачем, оскільки ділянка не була куплена на прилюдних торгах. Позов вважає правомірним та обгрунтованим, оскільки витребування ділянки здійснюється в інтересах територіальної громади. У свою чергу доводи відповідача вважає необгрунтованими та просить задовольнити позов (а.с. 145-150).
19.02.2025 представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Мерженко Т.П. через підсистему «Електронний суд» подано заперечення (на відповідь на відзив). У своєму запереченні адвокат Мерженко Т.П. зазначає, що у відзиві було акцентовано, що можливість витребування майна з володіння іншої особи залежить від правового зв`язку між позивачем та спірним майном, а також від того, чи є володілець добросовісним чи недобросовісним набувачем. Суд повинен враховувати обставини передачі майна, щоб не покладати тягар на особу, яка не вчинила жодних порушень. Згадуючи про принцип пропорційності, представник позивача не враховує, що втручання в право власності порушить справедливий баланс між інтересами суспільства та особи, якщо на добросовісного набувача будуть покладені надмірні зобов`язання. Витребування земельної ділянки з подальшим покладенням зобов`язань на ОСОБА_1 при відсутності його порушень є неприйнятним і непропорційним. Представник позивача не враховує відсутність порушень з боку ОСОБА_1 , що вказує на його статус добросовісного набувача. Також, представник позивача стверджує право прокурора звертатися в інтересах органів місцевого самоврядування. Вважає, що у позові не обгрунтовується наявність легітимної мети, що свідчить про відсутність права на звернення до суду. Отже, зазначені у відзиві аргументи не підтверджують правомірність позову та ігнорують важливі аспекти, що стосуються прав добросовісного набувача, пропорційності втручання, а також легітимності дій прокуратури(а.с. 177-179).
Судовий розгляд
У судовому засіданні 25.03.2025 прокурор Лугова Г.А. повідомила, що відповідач ОСОБА_1 передав в оренду земельну ділянку компанії "Евергроу". Відповідно до наданих довідок, зареєстровано право оренди, а також деякі документи щодо суборенди. Прокурор вважає, що ОСОБА_1 порушив закон, оскільки набув земельну ділянку, на яку не мав права. Власником землі є територіальна громада, яка має право витребувати цю ділянку у добросовісного набувача, адже вона вибула з власності держави поза волею власника. Прокурор стверджує, що порушення мали місце, але вказує на те, що ОСОБА_1 набув право власності у особи, яка не мала на це права. Третя особа була обізнана про цю ситуацію і реалізувала свої права на цю земельну ділянку. В даному випадку ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, і його право на власність було набуте безпідставно. Питання про те, як прокуратура дізналася про неправомірну передачу земельної ділянки: прокурор відповіла, що прокуратура направляла запити до сільської ради щодо виявлених порушень. У відповідь сільська рада повідомила, що вжитих заходів щодо витребування цієї земельної ділянки не було. Тому прокуратура пред`явила позов. Відтак позов підтримала і просила його задовольнити
Відповідач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився. Натомість його представник адвокат Мерженко Т.П. у судовому засіданні 25.03.2025 в режимі відеоконференції зазначила власну позицію щодо позову та вважає позов необгрунтованим. Процитувала положення ст.ст. 330 та ст. 388 ЦК України, яким чітко передбачено, що добросовісний набувач має право на захист своїх інтересів. Добросовісний набувач не може бути позбавлений прав на майно, якщо він користується ним добросовісно. Зауважила, що не було підтверджено жодного звернення ні від громадян, ні від місцевого самоврядування, ані в рамках кримінального провадження та не вказано яким чином було встановлено(виявлено) порушення. Окрім того, питання про строк позовної давності не було заявлено. Зауважила, що у відповідача ОСОБА_1 є договори оренди та зобов`язання перед третіми особами. У випадку втручання з боку держави, його права можуть бути порушені, що є суттєвим питанням.
Представник позивача Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до судового засідання не з`явився. Часом раніше надіслали через підсистему «Електронний суд» заяву, якою просили розгляд справи проводити за відсутності представника Якушинецької сільської ради. Позовні вимоги заступника керівника Вінницької окружною прокуратури Вінницької області підтримують у повному обсязі (а.с. 127).
Представник третьої особи Головного Управління Держгеокадастру у Вінницькій області до судового засідання не з`явились. Надіслали через підсистему «Електронний суд» заяву, якою просили судове засідання проводити без представника третьої особи. Підтримують позицію викладену в поясненнях на позовну заяву, направлених через електронний суд (а.с. 181).
Представники відповідачів ТОВ «Евергроу», ТОВ «Декоплант» та третя особа ОСОБА_2 до судового засідання повторно не з`явились, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялись заздалегідь та належним чином (а.с. 200, 201-202, 213).
Заслухавши позиції представників сторін, дослідивши матеріали справи, письмові пояснення представників, надавши їм оцінку, суд дійшов наступних висновків.
Заявою від 27.02.2019 ОСОБА_2 просить надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га. на території Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства із земель резервного фонду сільськогосподарського признання. Повідомляє, що правом безоплатної приватизації по даному виду цільового призначення не скористалася (а.с. 110 зв.).
На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-2689/15-19-СГ від 05.03.2019 (а.с. 110) надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,000 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на терорії Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства (а.с. 111).
11.10.2019 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 38-41), останній придбав у власність земельну ділянку площею 1,000 га з кадастровим номером 522485400:02:000:0225 на території Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області.
Листом Якушинецької сільської ради від 07.06.2024 (а.с. 64) зазначається про те, що сільській раді не було відомо про порушення, відповідно питання про відновлення порушених прав на земельну ділянку та повернення її в комунальну власність радою не зініціювалось. Сільська рада не заперечує стосовно подання оружною прокуратурою відповідного позову до суду, щодо захисту інтересів держави.
Оцінка і висновки суду
Статтею 14 Конституції України та статтею 1 Земельного кодексу України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі ч. ч. 1, 2 ст.324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
За приписами статей 81, 116 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до частини четвертої статті 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідно до п. «б» ч.1 ст.121 ЗК України, для ведення особистого селянського господарства громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі - не більше 2 гектара.
Згідно із ч.4 ст. 122 ЗК України земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті передає у власність або у користування для всіх потреб центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.
Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, таким відповідним центральним органом є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) та територіальні органи Держгеокадастру.
Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно з якими власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.
Приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Згідно з ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, як фактично, тобто повернення його у фактичне володіння, так і у власність цієї особи. При цьому у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні або поновленні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28 листопада 2018 року у справа № 504/2864/13-ц.
Окрім того, у клопотаннях від 27.02.2019 (а.с. 110 зв.) та від 10.07.2019 (а.с. 109 зв.) ОСОБА_2 в обох випадках повідомляє, що правом безоплатної приватизації по даному виду цільового призначення не скористалась.
При цьому, ОСОБА_1 набув вказану земельну ділянку в особи, яка не мала права її отримувати та відчужувати, а тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на користь територіальної громади.
Суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Мерженко Т.П. щодо втручання у право відповідача на мирне володіння майном.
Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме:1)чи є втручання законним;2)чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес;3)чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСГІЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.
Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Передача земель державної (комунальної) власності у приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес.
Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.
Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом держави переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів.
За таких обставин, витребування земельної ділянки становить «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки вказане є задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земель сільськогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.
«Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула.
Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження держави земельної ділянки, що є умовою реалізації функцій держави з передачі громадянам у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, забезпечення рівності можливостей всіх громадян використати своє право на землю, явно переважає приватний інтерес у неправомірному отриманні спірних земельних ділянок.
Що стосується дотримання критерію пропорційності, то відповідно до інформації з акту оцінки вартості та приймання-передачі майна від 13.12.2019 (а.с. 42-43), що міститься в матеріалах справи, у ОСОБА_1 (відповідно до вказаного договору) на праві приватної власності перебуває ще 10 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 19,00 гектарів. Окрім того відповідно до вказаного акту, спірна земельна ділянка оцінена у 583,20 грн, розмір річної орендної плати становить 66,20 грн. (а.с. 42).
Враховуючи викладене, витребування у відповідачів спірної земельної ділянки площею 1,0 га не буде для них надмірним тягарем, спричиненим втратою грошових коштів та позбавленням засобів для існування .
Право держави витребувати земельні ділянки, належні до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність їх вибуття з власності держави, становить пропорційне втручання у право власності відповідачів з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
Поряд з цим Верховний Суд у постанові від 28.12.2022 у справі № 472/156/21 підтримав позицію суду апеляційної інстанції, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Враховуючи викладене, відповідачі не позбавлені права та можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до ОСОБА_2 , в якої придбана спірна земельна ділянка, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.
Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
З урахуванням положень ст.141 ЦПК України судовий збір слід покласти на відповідачів.
Питання щодо забезпечення позову суд вирішує відповідно до ст. 158 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 14, 19 Конституції України, ст. 116, 118, 121, 122, 155 ЗК України, ст.ст. 16, 21, 387, 393 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-82, 158, 258-265, 268, 354 ЦПК України, суд
Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою суду від 07.01.2025 в даній цивільній справі продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили (ч.7 ст. 158 ЦПК України).
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03.04.2025.

Суддя : Гопкін П. В.