Справа № 462/5938/23 Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/3399/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, у якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 , які понесено у 2023 році, а саме: 1/2 частину витрат, сплачених за перший рік навчання сина у Вищому приватному навчальному закладі Львівський медичний фаховий коледж «Монада» з підготовкою до вступу у розмірі 38 900, 00 грн; 1/2 частини прогнозованих додаткових витрат на навчання ОСОБА_3 за другий та третій навчальні роки на загальну суму 34 300, 00 грн, з яких 15 900, 00 грн за другий навчальний рік, 18400, 00 грн за третій навчальний рік.

Позов обґрунтовував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2012 року було розірвано. У шлюбі в них народився син ОСОБА_3 . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2024 року припинено з 01 червня 2022 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , які стягуються на підставі рішення Сихівського районного суду міста Львова від 15 травня 2019 року, а також вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 2500, 00 грн щомісячно на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 01 червня 2022 року до досягнення дитиною повноліття з подальшою індексацією грошової суми відповідно до норм чинного законодавства України. 01 квітня 2022 року син ОСОБА_3 переїхав від своєї матері до нього на постійне місце проживання та проживає разом із ним і перебуває на повному його утриманні. Син ОСОБА_3 після закінчення 9-го класу школи поступив на навчання у Вищий приватний навчальний заклад Львівський медичний фаховий коледж «Монада», за спеціальністю стоматологія, термін навчання 3 роки, вартість навчання за перший рік 26 800, 00 грн, за другий рік 31 800, 00 грн, за третій рік 36 800, 00 грн, що підтверджується укладеним договором про навчання від 25 липня 2022 року. Він сплатив за перший рік навчання сина у навчальному закладі 26 800, 00 грн. Також було сплачено 4 500, 00 грн на підготовку до вступу в ОСОБА_4 . Крім того, було укладено договір добровільного страхування від нещасного випадку за програмою «Студент», ОСОБА_3 було застраховано страховим платежем у розмірі 900, 00 грн. Також для навчання сина було придбано ноутбук, вартість якого 45 600, 00 грн. Окрім зазначених витрат він несе витрати на купівлю ліків, дозвілля сина, відпочинок. Таке фінансове навантаження створює матеріальні труднощі для нього, оскільки на його утриманні є також матір пенсійного віку, яка потребує догляду, числиться на диспансерному обліку та потребує постійного амбулаторного та стаціонарного лікування. Оскільки відповідач добровільно жодної участі у додаткових витратах на дитину не бере, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її здоров`ям, розвитком та навчанням, він змушений звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

На думку апелянта рішення незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що навчання неповнолітнього ОСОБА_5 в навчальному закладі спрямоване на розвиток здібностей дитини, отримання професії, а відтак має сприяти реалізації здібностей у дорослому житті. відповідно навчання неповнолітньої дитини у навчальному закладі на платній основі є тією особливою обставиною, що тягне за собою додаткові витрати на неповнолітню дитину.

Вказує, що відповідачка у додаткових витратах на дитину жодної участі не брала, хоча відповідачці відомо, що дитина поступила на навчання, відвідує додаткові секції, гуртки.

Просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення яким позов задоволити повністю.

02 грудня 2024 року від представника ОСОБА_2 адвоката Охмака М. надійшов відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що позивач намагається маніпулювати своєю надмірною турботою і опікою над сином, вводячи суд в оману щодо відмови відповідача приймати участь у додаткових витратах. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що підготовка до вступу до навчального закладу, не може вважатися розвитком особливих здібностей дитини та відповідно бути особливими обставинами в розумінні статті 185 Сімейного кодексу України, оскільки понесення таких витрат є добровільним волевиявленням одного із батьків. Крім того, позивач не довів існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навів мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з матір`ю дитини. Також суд зазначав, що заявлені витрати на страхування студента ОСОБА_3 у розмірі 900, 00 грн не були пов`язані з каліцтвом чи тяжкою хворобою дитини, відповідно, такі також не зумовлені особливими обставинами, пов`язаними з хворобою чи каліцтвом, а тому вони не можуть бути стягнуті на підставі ст. 185 Сімейного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в графі батьки вказано: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20 лютого 2008 року Ряснене-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2012 року у справі № 1329/4623/2012 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано, прізвище дружини після розірвання шлюбу ОСОБА_7 .

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2024 року припинено з 01 червня 2022 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , які стягуються на підставі рішення Сихівського районного суду міста Львова від 15 травня 2019 року, а також вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 2500, 00 гривень, щомісячно на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 01 червня 2022 року до досягнення дитиною повноліття з подальшою індексацією грошової суми відповідно до норм чинного законодавства України.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають по АДРЕСА_1 , що підтверджується актом фактичного місця проживання від 30 березня 2023 року.

Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також встановлено у рішенні Яворівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2022 року у справі № 464/2147/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про припинення стягнення аліментів з позивача та стягнення з відповідачки.

ОСОБА_3 навчається у Вищому приватному навчальному закладі Львівський медичний фаховий коледж «Монада» за спеціальністю «Стоматологія», термін навчання 3 роки, вартість навчання: за перший рік 26 800, 00 грн, за другий рік 31 800, 00 грн, за третій рік 36 800, 00 грн, що підтверджується укладеним договором про навчання від 25 липня 2022 року.

ОСОБА_1 сплатив за перший рік навчання 26 800, 00 грн, призначення платежу -«Оплата за навчання ОСОБА_3 », отримувач ТзОВ Медичний коледж «Монада», що підтверджується квитанцією від 25 липня 2024 року.

Також ОСОБА_1 сплатив на рахунок Академії Крупинського 4 500, 00 грн, призначення платежу «оплата за навчання, підготовка», що підтверджується квитанцією від 11 червня 2023 року.

Відповідно до договору добровільного страхування від нещасних випадків за програмою «Студент» страхувальник ОСОБА_1 у страховика ПрАТ «СК «Велтлінер» застрахував студента ОСОБА_3 , загальний страховий платіж 900, 00 грн.

ОСОБА_1 також долучив до позову копію чеку про покупку 27 липня 2023 року ноутбуку марки «Acer», а також фотографії робочого місця сина ОСОБА_3 із ноутбуком такої марки.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою утримання дитини.

Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.81 ЦПК України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що ОСОБА_3 навчається у Вищому приватному навчальному закладі Львівський медичний фаховий коледж «Монада» за спеціальністю «Стоматологія», термін навчання 3 роки, вартість навчання: за перший рік 26 800, 00 грн, за другий рік 31 800, 00 грн, за третій рік 36 800, 00 грн, що підтверджується укладеним договором про навчання від 25 липня 2022 року.

ОСОБА_1 сплатив за перший рік навчання 26 800, 00 грн, призначення платежу -«Оплата за навчання ОСОБА_3 », отримувач ТзОВ Медичний коледж «Монада», що підтверджується квитанцією від 25 липня 2024 року.

Відмовляючи в стягненні витрат на оплату навчання ОСОБА_3 суд першої інстанції посилався на постанову Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі №336/1488/19, в якій суд касаційної інстанції зауважив, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не належить до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат із батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами в розумінні ст.185 СК.

Верховний Суд звернув увагу, що позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання в державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини.

Особою 1 не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання сина за кордоном. Навчальний заклад обрано позивачем на власний розсуд, без погодження з відповідачем.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що навчальний заклад було обрано у м.Львові а не закордоном. Окрім цього, у відзиві на позовну заяву відповідач не вказувала що не була обізнана з вибором навчального закладу для сина.

Доводи що навчання дитини не є розвитком її здібностей колегія суддів до уваги не приймає з врахуванням наступного. Слід одразу зауважити, що поняття «здібність» не зводиться до знань, умінь і навичок, що є у людини, але вони забезпечують їх швидке надбання. Як і всі інші індивідуально-психологічні особливості, здібності не даються людині відразу, не є природною властивістю. Здібності кожної людини, її індивідуальні особливості є результатом її розвитку.

Частинами 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Приписами ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Навчання дитини з метою отримання професії не може не вважатися розвитком її здібностей з огляду на положення Закону України «Про освіту», де в преамбулі зазначено, що освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації, економічного добробуту, запорукою розвитку суспільства, об`єднаного спільними цінностями і культурою, та держави. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору.

З огляду на вказане вище, витрати понесені позивачем по оплаті за навчання сина, пов`язані з необхідністю розвитку здібностей дитини, отримання ним освіти, і в розумінні ст. 185СК України є додатковими.

Колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення половини вартості за перший рік навчання сина у навчальному закладі та витрати на підготовку до вступу в ОСОБА_4 підлягають до задоволення. З матеріалів справи вбачається, що за перший рік навчання сина ОСОБА_9 сплатив 26800 грн., за підготовку до навчання сплатив 4500 грн., таким чином з ОСОБА_2 підлягає до стягнення 15 650 грн.((26800 + 4500)/2)

Щодо вимог позовної заяви про стягнення прогнозованих витрат, колегія суддів вважає такі передчасними а тому такі до задоволення не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 28 жовтня 2024 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 суми понесених додаткових витрат на оплату навчання сина ОСОБА_3 в сумі 15650 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 квітня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.