Провадження №2/522/3213/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.

при секретарі Морозовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом та просить стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів прокуратури та суду в розмірі 3 500 000,00 грн. (три мільйони п`ятсот тисяч гривень 00 копійок) та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 24.03.2010 року та у подальшому у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року упродовж 172 місяців та 1 дня, тобто з 24.03.2010 року з дня затримання за підозрою у вчинені злочину, до дати винесення рішення про скасування запобіжного заходу у вигляді «підписки про невиїзд» - 25.07.2024 року. Крім того 30.09.2018 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення, яку не було направлено ОСОБА_1 . ОСОБА_1 перебував в стані абсолютної невизначеності стосовно своєї долі, доведення своєї невинуватості, не міг здійснювати звичайну щоденну діяльність, підірвано його бездоганну репутацію, погіршення спілкування з людьми, що стало причиною моральних страждань. У зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2024 року відкрито провадження та цивільну справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

27 вересня 2024 року представник Державної казначейської служби України Майстрова А.В. через систему «Електронний суд» надала відзив, в якому просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач помилково ототожнює Казначейство з Державою Україна та Державним бюджетом України. Держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган, діями якого завдану шкоду. 3 огляду на вищевказане, належними відповідачами по справі є Одеська обласна прокуратура - орган, діями/бездіяльністю якого, на думку позивача, завдано йому моральну шкоду, а не Казначейство. Доводи позивача вважає помилковими, оскільки кримінальне провадження № 0000487 відносно позивача було закрито 30.09.2018 старшим слідчим прокуратури Одеської області у зв`язку з відсутністю події кримінального провадження. У період з 30.09.2018 по 25.07.2024 позивач не перебував під слідством, твердження позивача про те, що про закриття кримінального провадження йому стало відомо лише в березні 2024 року свідчить лише про те, що позивачу не було цікаво про стан кримінального провадження відносно нього, тому строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом у період з 24.03.2010 року по 30.09.2018 року становить 8 років 6 місяців 5 днів, тобто 102 місяці 4 дні. Вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем у розмірі 3 500 000 грн. є необґрунтовано завищеним. Однак Казначейство звертає увагу, що розмір моральної шкоди має розраховуватись виключно відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та з урахуванням положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджету України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн. Тобто, розмір моральної шкоди на якій вправі претендувати позивач становить 163413,30 гривень.

01 жовтня 2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просив позов задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у відповіді на відзив.

25 жовтня 2024 року представник Одеської обласної прокуратури Ракович М.М. через систему «Електронний суд» надав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, оскільки вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування в тому розмірі, який заявлений позивачем, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-процесуальної відповідальності з наданням відповідних доказів щодо розміру заподіяної шкоди. Зазначено, що розмір моральної шкоди має розраховуватись виключно відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та з урахуванням положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджету України на 2024 рік», якою визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1 600,00 грн. Позивачем також не доведено належними та допустимими доказами факту незаконного затримання та застосування запобіжного заходу, що виключає право на відшкодування шкоди за дані процесуальні дії. Вказана позивачем сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 500 000 грн. на думку відповідача позбавлена засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості, та є значно більшою, ніж достатньо для розумного задоволення потреб особи, а тому відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення компенсації у розмірі 3 500 000 грн.

У підготовчому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Казарновський О.Л. позов підтримав, зазначивши, що всі докази надані, вважає за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті.

Представник Одеської обласної прокуратури позов не визнала, зазначивши, що всі докази надані, вважає за можливе закрити підготовче засідання по справі та призначити її до розгляду по суті.

Представник Державної казначейської служби України у підготовче засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Ухвалою суду від 11.02.2025 року по справі підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті на 13.03.2025 року.

У судове засідання 13.03.2025 року з`явилися представник ОСОБА_1 - адвокат Казарновський О.Л. та представник Одеської обласної прокуратури. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд ухвалив проводити розгляд справи за їх відсутності.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Казарновський О.Л. пояснив, що 17.03.2010 року відносно позивача було порушено кримінальну справу. 24.03.2010 року позивача було затримано та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. У грудні 2010 року кримінальну справу було направлено до суду. 23.05.2011 року позивача було звільнено з-під варти та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Було винесено два виправдувальні вироки, які були скасовані апеляційною інстанцією та апеляційним судом справу було направлено на додаткове розслідування. 30.09.2018 року постановою слідчого було закрито кримінальне провадження, однак запобіжний захід був скасований лише ухвалою слідчого судді 25.07.2024 року. Є факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача з 24.03.2010 року по 30.09.2018 року та незаконне застосування запобіжного заходу з 13.04.2011 року по 25.07.2024 року. Позивач був змушений доказувати свою невинуватість, знаходився від вартою в СІЗО більше року.

Представник Одеської обласної прокуратури пояснила, що дійсно у позивача виникло право на порушення такого питання, однак відповідач не згоден з визначеним позивачем розміром морального відшкодування, оскільки необхідно довести наявність всіх складових. Також не погоджується з визначеним позивачем строком, за який просить стягнути моральну шкоду. Вважає, що позивач має право на захист, але прокуратура враховує лише час перебування під слідством, а час після закриття кримінального провадження з 30.09.2018 року 25.07.2024 року вважає таким, що не підлягає врахуванню, оскільки це не обмежувало права позивача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення шкоди, підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Предметом позовних вимог є стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 3 500 000 грн.

Зазначені правовідносини регулюються статтями 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР).

Судом встановлено, що 17.03.2010 року старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області Калінін С.В. прийняв постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб у особливо великих розмірах та 17.03.2010 року прокурор Одеської області Присяжнюк В.С. визначив підслідність справи № 76 слідчим прокуратури та направив її для розслідування в слідчий відділ прокуратури Одеської області.

24.03.2010 року старший слідчий слідчого відділу прокуратури Одеської області Калінін С.В. прийняв постанову про порушення кримінальної справи відносно оперуповноважених УБОЗ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ознаками ч. 3 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК України та об`єднання їх в одне провадження з кримінальною справою № 76.

24.03.2010 року слідчий затримав ОСОБА_1 за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 364 КК України.

26.03.2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у заволодінні квартирою, яка належала ОСОБА_5 , за ч. 4 ст. 190 КК України.

27.03.2010 року Приморський районний суд м. Одеси обрав стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з тих підстав, що обвинувачений може ухилитись від слідства або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини в кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність.

21.04.2010 року слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч.3 ст. 364 (зловживання владою) та ч. 2 ст. 190 (шахрайство) КК України та відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), та об`єднав їх в одне провадження з кримінальною справою № 76.

21.05.2010 року постановою Приморський районний суд м. Одеси продовжив строк тримання ОСОБА_1 під вартою до чотирьох місяців тобто до 24.07.2010 року.

20.07.2010 року постановою Апеляційного суду Одеської області строк тримання під вартою ОСОБА_1 було продовжено до 6 місяців.

27.08.2010 року слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 364 (зловживання владою) та за ч. 3 ст. 189 (вимагання), а також відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 364 (пособництво у зловживанні владою), за ч. 3 ст. 189 (вимагання) та за ч. 3 ст. 383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про злочин) - по епізоду заволодіння грошовими коштами, які належали ОСОБА_6 та ОСОБА_7

02.09.2010 року старший слідчий прокуратури Одеської області Калінін С.В. здійснив перекваліфікацію справи № 76 з ч. 2 ст. 190 на ч. 4 ст. 190 КК України та порушив кримінальну справу за ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ознаками шахрайства, скоєного повторно, організованою групою в особливо великих розмірах; здійснив перекваліфікацію справи № 76 з ч. 3 ст. 364 на ч. 3 ст.28, ч. 3 ст. 364 КК України та порушив кримінальну справу за ч. 3 ст.28, ч. 3 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за зловживання владою в складі організованої групи; порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч.5 ст. 27, ч.3 ст.28, ч.3 ст. 364 КК України та об`єднав її у дане провадження з кримінальною справою № 76.

17.09.2010 року заступник прокурора Одеської області постанову слідчого ОСОБА_8 від 02.09.2010 року скасував.

24.09.2010 року постановою Апеляційного суду Одеської області строк тримання під вартою ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , було продовжено до 9 місяців, тобто до 24.12.2010 року.

08.12.2010 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 383 КК України.

24.12.2010 року заступник прокурора Одеської області затвердив обвинувальний висновок та 28.12.2010 року головою апеляційного суду справу було направлено для розгляду до Київського районного суду м. Одеси. До суду справа надійшла 24.01.2011 року (справа № 1-308/11).

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 23.05.2011 року запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 було змінено, його було звільнено з-під варти в залі суду та обрано запобіжний захід підписку про невиїзд.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під вартою з 24.03.2010 року по 23.05.2011 року один рік та два місяці.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2013 року виправдано ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 383 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину (справа № 1-308/11).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14.03.2014 року виправдувальний вирок було скасовано, та справу було направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Відносно підсудних було залишено запобіжний захід підписку про невиїзд.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року виправдано ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190, ч.2 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 383 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Інших підсудних, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 також виправдано. Запобіжний захід було скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 року виправдувальний вирок скасовано, та справу направлено прокурору Одеської області для додаткового розслідування. Відносно підсудних було залишено запобіжний захід підписку про невиїзд.

Одеська обласна прокуратура 10.06.2016 року внесла відомості до ЄРДР № 0000487 за ч. 3 ст. 364 КК України відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; за ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; за ч. 2 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; за ч. 2 ст. 146 КК України відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; за ч. 3 ст. 189 КК України відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; за ч. 2 ст. 383 КК України відносно ОСОБА_1 та розпочала досудове розслідування кримінального провадження № 0000487 у зв`язку з тим, що на момент повернення кримінальної справи № 50 для організації та проведення додаткового досудового слідства, КПК України 1960 року втратив чинність 13.04.2012 року.

Постановою старшого слідчого другого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної Карачебан А.О. від 31.05.2017 року кримінальне провадження № 0000487 від 24.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України.

05.07.2017 року заступник прокурора Одеської області скасував постанову старшого слідчого прокуратури Одеської області від 31.05.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000487 та надав вказівки по кримінальному провадженню № 0000487.

Постановою старшого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної ОСОБА_9 від 30.09.2018 року кримінальне провадження № 0000487 від 10.06.2016 року відносно всіх осіб, у тому числі ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. При цьому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд не було скасовано.

Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 25.07.2024 року клопотання адвоката Казарновського О.Л., діючого в інтересах ОСОБА_1 , про скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд задоволено. Скасовано міру запобіжного заходу ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд.

Відповідно, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 17.03.2010 року та у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України з 24.03.2010 до 30.09.2018, був під дією запобіжного заходу з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, і з цього терміну з 24.03.2010 по 23.05.2011 перебував під вартою. Таким чином, загальний строк перебування ОСОБА_1 під слідством, судом та під дією запобіжного заходу протягом періоду з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, становить 172 місяці та 1 день.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1167, ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).

На думку суду, відсутність в даному переліку такого випадку як «незаконне застосування запобіжного заходу», не впливає на необхідність відшкодуванням державою шкоди, спричиненої саме «незаконним застосуванням запобіжного заходу», оскільки такий випадок прямо передбачений ч. 2 ст. 1167 та ч. 1 ст. 1176 ЦК України, який згідно ст. 4 ЦК України є основним актом цивільного законодавства України та прийнятий пізніше, ніж Закон № 266/94-ВР. Отже строк перебування під дією запобіжного заходу після закриття кримінального провадження має включатися до загального строку, за який обчислюється компенсація моральної шкоди, в повному обсязі.

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР як підстава для відшкодування шкоди.

Таким чином позов є обґрунтованим та позивач має право на стягнення моральної шкоди.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР про відшкодування шкоди, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, наведених у ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду питання про відшкодування. Визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Положеннями ст. 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня встановлений у розмірі 8000 гривень. Саме цей розмір є чинним на час розгляду справи.

Суд не приймає до уваги доводи представників відповідачів про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (аналогічна норма міститься в ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»), якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн. з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

У постанові від 18.10.2023 року у справі № 705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Отже, суд не приймає доводи представників відповідачів про поширення на спірні правовідносини ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», оскільки стягнення моральної шкоди з цих підстав регулюються ст. 13 Закону № 266/94-ВР, згідно з якою відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Термін «розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду» в тексті Закону № 266/94-ВР відсутній.

Суд також приймає до уваги положення частини 3 статті 22 Конституції України, відповідно до яких при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Отже сума відшкодування моральної шкоди та базовий рівень, з кого вона розраховується, на яку мав право позивач, не може зменшуватись внаслідок прийняття нових законів.

Отже, моральна шкода у розмірі, мінімально визначеному ст. 13 Закону № 266/94-ВР, складає 8 000,00 грн. (із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати) за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Суд погоджується з тим, що внаслідок кримінального переслідування, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду порушено проголошенні ст.ст. 29, 30, 33, 41 Конституції України права на свободу та особисту недоторканність, гарантії недоторканості житла ОСОБА_1 , його право на свободу пересування, право на вільний вибір місця проживання, право на вільне залишення території України з урахуванням нескасування запобіжного заходу - підписки про невиїзд.

Також вбачає обґрунтованими посилання позивача, що внаслідок розпочатої кримінальної справи та обвинуваченням у вчиненні тяжкого злочину, тримання під вартою, в подальшому знаходження під процесуальними обмеженнями, пов`язаними із підпискою про невиїзд, тривалої правової боротьби для доведення своєї невинуватості, реальної загрози бути засудженим до покарання у вигляді позбавлення волі через невизнання вини у вчиненні інкримінованого злочину, ОСОБА_10 пережив душевні страждання внаслідок яких йому заподіяно моральну шкоду.

Отже, позивач набув право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону № 266/94-ВР з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати у розмірі 8 000 грн., встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 року.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Водночас суд зауважує, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Суд погоджується з тим, що таке тривале безпідставне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, затягнутий процес досудового розслідування та судового розгляду призвели до моральних страждань, що настали у зв`язку з тримання під вартою, заборонами, доведеністю своєї невинуватості, реальної загрози бути засудженим, підпискою про невиїзд.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 тривало з 24.03.2010 року по 30.09.2018 року, строк його перебування під вартою становить з 24.03.2010 року до 23.05.2011 року, що є тривалим обмеженням як права на свободу так і права на особисту недоторканість, оскільки перебування під вартою передбачає дотримання режиму тримання під вартою, складовою частиною якого є постійні обшуки, як приміщення, в якому перебувають особи, яких взято під варту, так і особисті.

Між тим суд також враховує період з 23.05.2011 року по 25.07.2024 року - строк дії запобіжного заходу у вигляду підписки про невиїзд відносно ОСОБА_1 , що також є тривалим та триваючим обмеженням в свободі пересування тобто фактично відносно нього діяли обмеження, передбачені запобіжним заходом.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у кримінальній справі № 76 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України від 24.03.2010 року та у кримінальному провадженні № 0000487 від 10.06.2016 року за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 383 КК України, а також та був під дією запобіжного заходу: тримання під вартою з 24.03.2010 по 23.05.2011, та підписки про невиїзд з 23.05.2011 по 25.07.2024 року, тобто протягом загального періоду з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року, що становить 172 місяці та 1 день.

Суд не виключає з загальної тривалості провадження період з 31.05.2017 року (дата закриття кримінальної справи постановою старшого слідчого другого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської обласної ОСОБА_11 ) по 05.07.2017 року (дата скасування цієї постанови заступником прокурора Одеської області), оскільки запобіжний захід у цей період не було скасовано та він продовжував діяти.

Так, суд вважає встановленим, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, незаконного застосування запобіжних заходів, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 24.03.2010 року по 25.07.2024 року.

Протягом усього цього часу позивач зазнавав страждання у вигляді негативних емоцій людини, абсолютної невизначеності стосовно своєї долі та відсутності ефективного способу правового захисту своїх прав. Таким чином суд погоджується, що тривалі неправомірні дії правоохоронних органів призвели до погіршення емоційного здоров`я позивача. Все у сукупності призводило до систематичного стресового стану позивача, необхідності тривалий час доводити свою невинуватість.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Оцінивши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з її мінімального розміру, встановленого Законом № 266/94-ВР, тобто в розмірі мінімальної зарплати за кожен місяць перебування під слідством, судом та запобіжним заходом. На дату розгляду справи судом мінімальна зарплата складає 8 000 грн.

Тому, за вказаний період підлягає стягненню в рахунок компенсації моральної шкоди 1 376 258,06 грн. (172 місяці х 8 000 грн. (місячна мінімальна заробітна плата на час розгляду справи) = 1 376 000 грн.; 258,06 грн. (за один день) х 1день = 258,06 грн.)

Між тим судом не вбачається підстав для задоволення вимоги позивача у повному обсязі, а саме у розмірі 3 500 000 грн., оскільки стороною позивача до позову не було додано належного розрахунку такого розміру шкоди та не доведено належним чином доводи про те, що він не міг здійснювати протягом усього часу звичайну щоденну діяльність, і що було підірвано його бездоганну репутацію, що зумовило погіршення спілкування з людьми.

Крім того, суд зазначає, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц зробила висновки стосовно належного відповідача в даній категорії справ. Велика Палата робила висновки щодо тлумачення ч. 2 ст. 30 ЦПК України, яка зараз повністю відповідає ч.2 ст.48 ЦПК, що дозволяє застосовувати ці висновки на теперішній час. На думку Великої Палати належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача, а відповідачем є держава.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та у зв`язку з тим, що суд не може вийти за межі позовних вимог визначених позивачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 1 376 258,06 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 15, 16, 23, 170, 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ст.ст. 2, 4, 12, 13, 19, 43, 44, 76-82, 84, 89, 210, 211, 223, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 1 376 258,06 (один мільйон триста сімдесят шість тисяч двісті п`ятдесят вісім) гривень 06 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 23 березня 2025 року.

Суддя