КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 755/2054/21 Головуючий у суді І інстанції: Арапіна Н.Є.
провадження №22-ц/824/8592/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Мазурик О.Ф., Желепи О.В.

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру за вказаною адресою; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О. В. про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року.

В обґрунтування вимог вказував, що 11 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позивач отримав від ОСОБА_4 в борг 110 000 грн та зобов`язувався повернути борг до 11 лютого 2017 року шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 2 291,67 грн.

11 лютого 2013 року на забезпечення виконання договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, згідно з пунктом 2.1 якого позивач передав в іпотеку ОСОБА_4 належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 4.3.3 договору іпотеки, іпотекодержатель має право у разі невиконання умов основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки, задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі. Згідно з пунктом 6.2 договору іпотеки сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на розсуд іпотекодержателя або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, або шляхом набуття іпотекодержателем права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому цим договором.

З 15 березня 2015 року ОСОБА_2 відповідно до положень договору щомісячно сплачував ОСОБА_4 обумовлену суму, отримання коштів позикодавцем підтверджується його особистим підписом у кожній графі. Останній платіж згідно вказаного документа отримано позикодавцем 24 серпня 2015 року, залишок боргу складав 38 958,23 грн, всього сплачено за договором позики 71 041,77 грн.

04 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 повідомлення про відступлення права вимоги 26 серпня 2015 року на користь ОСОБА_1 . Також первісним кредитором права іпотекодержателя за договором іпотеки відступлені та перейшли до ОСОБА_1 . Водночас, 04 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримав листом від нового кредитора повідомлення про наміри реалізувати предмет іпотеки, оскільки боржником не повертається сума позики.

10 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі. При цьому, ОСОБА_1 всупереч статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку» не надіслав позивачу письмову вимогу із зазначенням конкретної інформації щодо змісту та розміру порушених зобов`язань, не надав строку для усунення порушень, якщо такі мали місце, уклав договір купівлі-продажу предмету іпотеки до закінчення тридцятиденного строку з моменту отримання позивачем повідомлення щодо наміру реалізувати предмет іпотеки. Більше того, заборгованості за договором позики не існувало, оскільки позивач сплачував кошти частками відповідно до умов договору позики. Після відступлення права вимоги нових реквізитів для повернення позики йому не повідомили, що позбавило можливості позивача здійснювати оплату за договором, протягом вересня-жовтня 2015 року ОСОБА_1 ухилявся від отримання коштів за договором позики.

Крім того, нерухоме майно на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу перебувало у власності позивача та незаконно передано ОСОБА_1 , який не набув права власності чи права продажу цього майна, ОСОБА_3 , який мав очевидні підстави вважати таку передачу незаконною. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу не здійснено оцінки спірного майна з метою визначення його вартості і матеріали нотаріальної справи такої оцінки не містять, що є порушенням статті 38 Закону «Про іпотеку».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за № 4713, недійсним.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 545 грн 86 коп. та витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 454 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 545 грн 86 коп. та витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 454 грн.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, 24 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції розглянуто справу про витребування майна в порядку спрощеного судового провадження без виклику сторін, така справа не може вважатися малозначною в розумінні ч. 6 ст. 19 ЦПК України, таке порушення є безумовною підставою для скасування рішення відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 396 ЦПК України.

Вказував, що судом проігноровані вимоги відповідачів про закриття провадження в справі та не виконано вимоги ч. 3 ст. 255 ЦПК України. ОСОБА_2 вже оскаржував договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та звернувся вдруге до суду з тими же самими вимогами про той же предмет спору, покладаючи в обґрунтування позову ті ж вимоги. В справі № 755/21646/15-ц вже розглянуті вимоги ОСОБА_2 та надано їм оцінку, і позивачем ці вимоги не змінювались.

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2019 року в справі № 9901/364/19, де зазначено, що при заміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов тотожність предмета позову зберігається. Суд першої інстанції взагалі не надав оцінку тому, що ОСОБА_2 вдруге звернувся з оскарженням того самого договору, у визнанні недійсним якого йому вже було відмовлено. Твердження суду про те, що договір купівлі-продажу не оскаржувався, спростовується наданим до матеріалів справи позовом ОСОБА_2 . Також висновки суду щодо неоскарження договору спростовується ухвалою по справі № 755/2054/21 про накладення арешту на нерухоме майно в якості забезпечення позову, в якій чітко зазначені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, витребування майна тощо.

Наголошував, що судом проігноровано клопотання ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, так як Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 зазначила, що початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України обчислюється з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. Тобто судом проігноровано факт, що ОСОБА_2 звернувся з позовом про визнання недійсним договору від 10 вересня 2015 року в 2021 році, тобто через шість років після того, як він дізнався про наявність цього договору та порушення своїх прав. Позивачем жодним чином не обґрунтовано поважність пропуску позовної давності та не надано клопотання про поновлення строку позовної давності.

Щодо порушення норм матеріального права, зазначав, що суд першої інстанції посилається на норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але при зверненні стягнення на майно позивача ОСОБА_1 не звертався до реєстратора, звернення стягнення відбулось відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі застереження в іпотечному договорі, передбаченого розділом 6 іпотечного договору, а тому висновки суду першої інстанції про порушення норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 постанови Кабінету Міністрів України про Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127 є недоречними, оскільки не відповідають способу звернення стягнення на майно, застосованому ОСОБА_1

03 січня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Бабенко С.С., в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В., ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4361,58 грн.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вказана постанова Верховного Суду обгрунтована тим, що до висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Однак апеляційний суд, відмовивши у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності у зв`язку з тим, що із заявою про поновлення такого строку для звернення до суду із цим позовом позивач не звертався, однак апеляційний суд оцінку обставинам, які позивач вважав поважними та якими обґрунтовував причини пропущення позовної давності для звернення до суду не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_1 не дотримався процедури, встановленої законодавством щодо порядку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності за рахунок предмету іпотеки, і порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» є самостійною та достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу, а інші твердження позивача не мають правового значення для вирішення цієї справи.

Крім того, суд першої інстанції вважав обґрунтованою вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, встановивши, що належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волею та набуте відповідачем без відповідних на те правових підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що такий строк позивачем не пропущено.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) та постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20), від 08 грудня 2021 року у справі № 205/1096/19 (провадження № 61-6207св21) викладено висновок, що «За змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя». При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

У постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 756/15123/18 (провадження № 61-976св22) вказано, що «Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку».

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції розглянуто в порядку спрощеного судового провадження без виклику сторін справу про витребування майна, але справа про витребування нерухомого майна не може вважатися малозначною у розумінні ч. 6 ст. 19 ЦПК України, суд апеляційної інстанції приймає до уваги та вважає їх слушними.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Встановлено, що у справі що переглядається заявлено позовні вимоги, зокрема про витребування нерухомого майна та визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за даним позовом (а.с. 46-47 том 1).

Враховуючи, що спір виник щодо права власності на нерухоме майно, вартість якого була погоджена при укладенні іпотечного договорів в розмірі 632 700 грн, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України не підлягала розгляду в порядку спрощеного провадження.

Суд першої інстанції на вказане належної уваги не дійшов помилкового висновку про те, що зазначена справа може бути розглянута без повідомлення учасників справи в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року недійним та витребування з чужовго незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , однак помилково розглянув справу в порядку спрощеного провадження без виклику осіб, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду з постановлення нового про часткове задоволення позову, виходячи з наступного

Встановлено, що 11 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1268, за умовами якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 110 000 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 13 767,20 дол. США, та зобов`язується повернути позикодавцю зазначений борг до 11 лютого 2017 року шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 2 291,67 грн. Місцем виконання зобов`язання визначено м. Київ. Згідно з пунктом 5 договору, якщо борг не буде повернуто позичальником до визначеного цим договором строку, позикодавець має право стягнути борг шляхом звернення стягнення на будь-яке майно позичальника. Відповідно до пункту 6 договору позикодавець набуває права стягнути борг у примусовому порядку в разі, якщо на день, визначений договором позики або додатковими угодами до нього, позичальник не поверне позикодавцю суму позики в повному обсязі, а також у разі припинення договору позики з будь-яких підстав (розірвання договору позики угодою сторін чи рішенням суду та інші). Згідно з пунктом 8 договору зобов`язання за цим договором припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позикодавець, приймаючи від позичальника борг, повертає йому свій примірник цього договору та видає йому розписку, або робить відповідний напис на примірнику цього договору, що зберігається у позичальника.

11 лютого 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1269, за умовами якого, даним договором забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця по поверненню іпотекодержателю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання, передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення в нього змін.

Згідно з параграфом 2.1 договору іпотеки, на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до параграфу 2.2 договору іпотеки сторони оцінюють предмет іпотеки в 632700 грн на день укладення цього договору. Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки, виданого суб`єктом оціночної діяльності від 08 лютого 2013 року, вартість квартири становить 632 700 грн.

Згідно з параграфом 6.1 договору іпотеки даним застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя сторони цього договору визначають спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та за своїми правовими наслідками дане застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до параграфу 6.2 договору іпотеки сторони цього договору вирішили, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на розсуд іпотекодержателя або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, або шляхом набуття іпотекодержателем права від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, у порядку, встановленому цим договором.

Згідно з параграфом 6.3 договору іпотеки сторони цього договору вирішили, що іпотекодержатель, у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань за договором позики, задовольняє забезпечену іпотекою вимогу на свій розсуд або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, або шляхом набуття права продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є дане застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за договором позики.

Відповідно до параграфу 6.3.1 договору іпотеки правовою підставою для укладення іпотекодержателем з будь-якою особою-покупцем договору купівлі-продажу предмету іпотеки від свого імені є дане застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та передбачає набуття іпотекодержателем права на укладення такого договору купівлі-продажу від свого імені та отримання задоволення зобов`язань за договором позики за рахунок проданого майна. Договір купівлі-продажу предмету іпотеки, укладений відповідно до цього розділу даного договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Згідно з параграфом 6.4 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов договору позики, в тому числі у випадку одноразової чи неодноразових прострочок іпотекодавцем сплати та/або неповернення кредиту іпотекодержателю, порушення будь-яких інших умов договору позики, а також у випадку порушення іпотекодавцем умов цього договору, в тому числі умов зберігання та/або експлуатації предмета іпотеки - незалежно від настання строку виконання зобов`язань за договором позики іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень, в якій зазначаються: стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Відповідно до параграфу 6.5 договору іпотеки вимога про усунення порушень може також містити вимогу про дострокове виконання іпотекодавцем основного зобов`язання за договором позики.

Згідно з параграфами 6.6, 6.7 договору іпотеки вимога про усунення порушень надсилається поштою рекомендованим листом. Письмова вимога направляється за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеним у цьому договорі. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та чинного законодавства.

Відповідно до параграфу 6.8 договору іпотеки, якщо порушення, викладені у письмовій вимозі про усунення порушень, не будуть усунені у строк, зазначений іпотекодержателем у згаданій письмовій вимозі, то вважатиметься, що на розсуд іпотекодержателя або іпотекодавець передав у власність іпотекодержателя предмет іпотеки, або іпотекодержатель набув право продажу предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві наступного календарного дня після закінчення строку, вказаного у письмовій вимозі про усунення порушень.

Згідно з параграфом 6.8.1 договору іпотеки дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу іпотекодержателем від свого імені, на підставі цього договору без необхідності отримання будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відповідно до параграфу 6.9 договору іпотеки іпотекодержатель набуває у власність або продає від свого імені предмет іпотеки за ціною, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

В копії документа «Погашення боргу згідно договору позики від 11.02.2013» зазначено дати щомісячного повернення 2 291,67 грн, розмір фактично сплаченої суми, підпис позикодавця про одержання коштів та залишку боргу. Останній запис датовано 24 серпня 2015 року (т. 1 а. с. 16-17).

26 серпня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договори відступлення права вимоги за договором позики та відступлення права вимоги за договором іпотеки, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. (т. 1 а. с. 21-24).

Відповідно до копії повідомлення ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 про відступлення права вимоги від 26 серпня 2015 року всі права вимоги до ОСОБА_2 за договором позики від 11 лютого 2013 року, нотаріально посвідченого та зареєстрованого за № 1268, відступлені ОСОБА_1 (новий кредитор). На підставі вищевикладеного просив здійснювати виконання всіх зобов`язань за договором позики та договором іпотеки на користь нового кредитора. Вказано, що місцезнаходженням і поштовою адресою нового кредитора є кв. АДРЕСА_2 . (т. 1 а. с. 18).

Згідно з копією повідомлення ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 31 серпня 2015 року новий кредитор повідомив про наміри реалізувати предмет іпотеки, в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, з метою задоволення вимог за договором позики, оскільки боржником не виконуються умови договору позики та не повертаються суми позики (т. 1 а. с. 19).

10 вересня 2015 року ОСОБА_1 , який є іпотекодержателем за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. 11 лютого 2013 року за реєстровим № 1269, містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені, та у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 26 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В., за № 812, іпотекодавцем за яким є ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири. За умовами цього договору продавець продає, а покупець купує у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 . Ціна продажу квартири складає 109 172 грн, які продавець повністю отримав від покупця до підписання цього договору. Вартість квартири, визначена шляхом проведення незалежної експертної оцінки висновку про вартість об`єкта оцінки, виконаного 03 вересня 2015 року суб`єктом оціночної діяльності МПП «ЕКСПЕРТ», складає 109 172 грн. (т. 1 а. с. 25-28).

19 листопада 2015 року представником ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 направлено лист, в якому повідомлено про відсутність права реалізації предмета іпотеки відповідно до укладеного договору позики від 11 лютого 2015 року, так як ОСОБА_2 не має заборгованості, виконує свої договірні зобов`язання добросовісно та в повному обсязі. Посилаючись на ухилення ОСОБА_1 від отримання коштів за розпискою та зазначати суму погашення боргу, фіксувати залишок боргу, запропоновано на вибір варіанти погашення платежів та запропоновано повідомити про обраний варіант в п`ятиденний строк з дня отримання даного листа (т. 1 а. с. 29).

Згідно з пунктом 1.3 договору купівлі-продажу право продажу квартири виникло у продавця в зв`язку з порушенням умов договору позики від 11 лютого 2013 року, укладеного ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за реєстровим № 1268, в тому числі договору відступлення права вимоги за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. 26 серпня 2015 року за № 811, а також на підставі положень статті 38 Закону України «Про іпотеку», в тому числі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у розділі VІ Договору. Власник був належним чином повідомлений про намір іпотекодержателя реалізувати предмет іпотеки, що підтверджується його особистим підписом, який зроблено 31 липня 2015 року на повідомленні про намір реалізувати предмет іпотеки від 30 липня 2015 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 червня 2020 року, 10 вересня 2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. прийнято рішення, індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року 16:04:05, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, що укладається на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

30 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О. В., ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним, повернення майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності на майно. В цьому позові ОСОБА_2 просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2015 року, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1 , недійсним, визнати недобросовісним набуття ОСОБА_3 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , повернути нерухоме майно - квартиру за вказаною адресою ОСОБА_2 , скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно (т. 1 а. с. 57-61).

З урахуванням уточнення позовних вимог, Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 21 вересня 2016 року у справі № 755/21646/15-ц позов задовольнив, визнав набуття нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , недобросовісним, витребував з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 належне ОСОБА_2 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 62-65).

Апеляційний суд міста Києва рішенням від 21 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у справі № 755/21646/15-ц скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно вибуло від позивача з його волі, внаслідок порушення зобов`язань за договором позики від 11 лютого 2013 року, а підстави вважати, що відповідач є недобросовісним набувачем, відсутні.

Верховний Суд погодився з вказаними висновками, доповнивши їх тим, що позов про визнання набувача майна недобросовісним не є належним способом судового захисту, а є однією з обставин, яку має бути доведено за вимогою про витребування майна. Доводи касаційної скарги про недотримання тридцятиденного строку, передбаченого частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів відхилила з огляду на положення вказаної статті, у якій зазначено, що у разі невиконання цієї статті іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Встановлено, що договір купівлі-продажу від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 не оспорений, отже відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 є недобросовісним набувачем. Оскільки ОСОБА_2 не спростовано презумпцію правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно, воно вважається набутим правомірно.

Судом встановлено, що 04 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримав вимогу, і до закінчення 30-денного терміну на погашення боргу від дня отримання вимоги, а саме 10 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 не дотримався процедури, встановленої законодавством щодо порядку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності за рахунок предмету іпотеки, тому ОСОБА_1 порушено вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», що є самостійною та достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Таким чином, іпотекодержатель не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Отже, суд апеляційної інстанції, приходить до висновку про обґрунтованість позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Що стосується позовних вимог про скасування рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської Олени Володимирівни про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 115,116), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження №12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20) та багатьох інших.

Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19 (провадження №14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову у задоволення позовної заяви про скасування рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24322427 від 10 вересня 2015 року, так як відсутні правові підстави для його задоволення, оскільки заявлені позивачем вимоги про витребування майна відновить права позивача.

Що стосується строків позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Встановлено, що в листопаді 2015 року позивач дізнався про незаконно укладений між відповідачами договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Строк позовної давності відповідно закінчується у листопаді 2018 року.

30 листопада 2015 року позивачем була подана до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В., ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, повернення майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності на майно.

Отже, позивач подав позовну заяву у справі № 755/21646/15-ц на 7 день після виявлення факту укладення незаконного договору купівлі-продажу.

Встановлено, що розгляд судової справи № 755/21646/15-ц тривав до 13 листопада 2019 року, до моменту прийняття судом касаційної інстанції постанови у справі № 755/21646/15-ц. Позивач на момент розгляду вказаної справи мав обгрунтовані очікування на захист судом порушеного права у рамках вказаної справи. Також суд апеляційної інстанції зауважує, що на момент остаточного розгляду справи та постановлення рішення Верховним Судом у 2019 році, у позивача вже сплинув строк позовної давності. Верховний Суд у своїй постанові пославшись на практику Верховного Суду послався на неефективний спосіб захисту позивача. Справа перебувала в судах близько 4 років. В свою чергу позивач не мав можливості впливати на строки розгляду справи в судах, що фактично унеможливило звернення позивача вдруге з позовом у трирічний строк. В подальшому позивачем був поданий новий позов.

За таких обставин апеляційної інстанції вважає, що причини пропуску строку позовної давності у даній справі № 755/2054/21 в даному випадку залежать не тільки від позивача, а й з обставинами, які знаходяться поза межами його контролю, зокрема того, що звертаючись з позовом у справі № 755/21646/15-ц, ОСОБА_2 правомірно очікував належного способу судового захисту, впродовж строку визначені законодавством, разом з цим, розгляд справи тривав 4 роки, що позбавило його можливості звернутися у трирічний строк.

Тому доводи апеляційної скарги про застосування строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_2 відносно визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на викладені вище обставини.

Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позову майнового характеру у розмірі по 545 грн 66 коп. та витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі по 454 грн, з кожного.

Що стосується заявлених позивачем витрат в суді першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 9000 грн, суд апеляційної інстанції вважає, що вони не підлягають до задоволенню, оскільки на момент розгляду справу в суді першої інстанції в матеріалах справи був відсутній договір про надання правової допомоги, що позбавляє суд можливості перевірити наявність обставин на які посилається позивач, а саме позбавляє суд перевірити умови укладеного між сторонами договору, визначеного порядку оплати та вартості послуг.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською Оленою Володимирівною за № 4713 недійсним.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ) витрати зі сплати судового збору за подання позову майнового характеру у розмірі 545 грн 86 коп. та витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 454 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_2 , (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 545 грн 86 коп. та витрати зі сплати судового збору за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 454 грн 00 коп.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «09» квітня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Желепа