КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5604/2025
Справа № 345/2496/24-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Остапчук Т.В. в м. Київ 24 вересня 2024 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи Калуський відділ державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати протиправною бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк» щодо незняття арештів з рахунків № НОМЕР_1 - поточний рахунок, НОМЕР_2 - вклад в доларах США, 2620 НОМЕР_3 - вклад в євро, НОМЕР_4 - пенсійний рахунок, НОМЕР_5 - поточний рахунок підприємця, згідно постанови державного виконавця Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Манелюк Н.Я. від 28 серпня 2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року провадження в справі закрито, роз`яснено позивачу право звернення до суду із зазначеними вимогами в порядку господарського судочинства.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 20 ГПК України, якою врегульовано справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, вказував, що судом встановлено наявність у позивача в АТ КБ «ПриватБанк» відкритих банківських рахунків та зроблено висновок, що позивач виявляється кінцевим бенефіціаром як фізична особа-підприємець ОСОБА_1 .

Однак у всіх рахунках відсутній будь-який зв`язок між собою, кожен з них є самостійним для використання позивачем.

Щодо використання судом першої інстанції терміну «бенефіціар», наводив тлумачення цього терміну, надане НАЗК та Податковим кодексом України, вказував, що зазначення позивача як бенефіціара нічим не підтверджено та судом об`єктивно не встановлено.

Також в ухвалі зазначено, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, відтак суд прийшов до переконання про наявність підстав для закриття провадження в справі, адже така справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Водночас, після отримання від відповідача відзиву на позовну заяву, у якій останній зазначав, що вважає, що спір між сторонами підлягає розгляду в господарському судочинстві через наявність у позовних вимогах поточного рахунку підприємця, з якого позивач просив зняти арешт, позивач у відповіді на відзив на всяк випадок зазначив суду про виключення даного рахунку з позовної заяви, що фактично дорівнює зменшенню позовних вимог, однак суд першої інстанції не взяв до уваги таку заяву позивача.

Наголошував, що в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є захист цивільних прав та/або охоронюваних законом інтересів, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Зауважував, що його права були порушені як споживача банківських послуг внаслідок тривалого незняття арешту з рахунків після закінчення виконавчого провадження та винесення постанови про зняття арешту з рахунків.

Підсумовував, що висновок суду першої інстанції про недопущення об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, відсутній у поданому позові, так як у ньому відсутні вимоги, розгляд яких здійснюється за правилами різних видів судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засіданні позивач не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглядати справу в його відсутність, доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи провадження в справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини виникли між двома суб`єктами господарювання, а відтак даний спір необхідно вирішувати за правилами іншого виду судочинства (господарського).

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не відповідають нормам права, які підлягають застосуванню, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача АТ КБ «ПриватБанк» щодо незняття арешту з його рахунків № НОМЕР_1 - поточний рахунок, НОМЕР_2 - вклад в доларах США, НОМЕР_6 - вклад в євро, НОМЕР_4 - пенсійний рахунок, НОМЕР_5 - поточний рахунок підприємця, згідно постанови державного виконавця Калуського відділу ДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Манелюк Н.Я. від 28 серпня 2022 року.

Позов мотивував тим, що є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». 03 лютого 2020 року старшим державним виконавцем Калуського відділу ДВС відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача коштів на користь Калуської міської ради, одночасно був накладений арешт на кошти на банківських рахунках боржника, в тому числі на рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» на усі наявні рахунки, в тому числі і на пенсійний рахунок позивача. 31 серпня 2022 року постановою старшого державного виконавця виконавче провадження було закінчене в зв`язку з його фактичним виконанням, у постанові зазначено, що припиняється чинність арешту майна боржника та скасовуються інші заходи примусового виконання рішення.

Дану постанову йому було вручено безпосередньо начальником Калуського відділу ДВС та запевнено, що копія постанови в той самий день направлена безпосередньо в першу чергу до АТ КБ «ПриватБанк». Згідно з додатковою інформацією, він міг очікувати розблокування рахунків в банку приблизно у строк до трьох днів. Після спливу трьох днів він прийшов до Калуського відділу ДВС з приводу відсутності розблокування рахунків, на що йому повідомили, що постанову відповідачу було направлено і ця постанова ним отримана. 14 жовтня 2022 року ОСОБА_1 , переконавшись у відсутності дій відповідача по виконанню постанови Калуського відділу ДВС від 31 серпня 2022 року, направив письмове звернення до банку, в якому просив перевірити наявність у пошті цієї постанови. Він неодноразово звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з приводу звільнення банківських рахунків від арештів, на що йому були надані відповіді, що постанова спочатку не отримана, потім, що у ній відсутня необхідна інформація, в подальшому - про те, що відбувся технологічний збій в автоматизованій системі. Остаточно банк приніс йому щирі вибачення за ситуацію, що склалася, тобто фактично в повному обсязі визнав свою вину.

Вважав, що протиправна бездіяльність відповідача, який зняв арешт лише через 108 днів після винесення постанови, свідчить про порушення майнових прав позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належними йому грошовими коштами на банківських рахунках.

До позову ОСОБА_1 в якості додатків надано копію постанови старшого державного виконавця Калуського ДВС від 31 серпня 2022 року у ВП № НОМЕР_7 про закінчення виконавчого провадження за наказом, виданим 23 січня 2020 року Господарським судом Івано-Франківської області про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Калуської міської ради заборгованості; копії скарг ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Калуського відділу ДВС із відповідями на них, а також копії листів АТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_1 з приводу ситуації накладення арешту на кошти, що знаходяться на його рахунках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року в справі № 591/5242/18 (провадження № 14-168цс20) вказано, що «критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18(провадження № 12-136гс19); від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18); від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19)».

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).

Спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18)).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою зняття арештів на рахунках, відкритих між ним, як фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 , у АТ КБ «ПриватБанк», і що при укладанні договору позивачу, як фізичній особі-підприємцю, було зокрема відкрито поточний рахунок підприємця НОМЕР_5 .

Разом із тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивач також просив визнати протиправною бездіяльності відповідача з приводу незняття арешту з інших рахунків - № НОМЕР_1 - поточний рахунок, НОМЕР_2 - вклад в доларах США, НОМЕР_6 - вклад в євро, НОМЕР_4 - пенсійний рахунок, кожен з яких є окремим та самостійним для користування власником рахунку, однак будь-якої оцінки цим обставинам судом першої інстанції не надано.

При цьому жодною зі сторін не повідомлялось, а судом не встановлено, що вказані рахунки були відкриті для ведення господарської діяльності ОСОБА_1 та використовуються з цією метою.

Застосовуючи до спірних правовідносин ст. 16 ЦПК України як на підставу неможливості об`єднання в одному провадженні вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, суд першої інстанції не врахував, що у чинній редакції ЦПК України дана стаття регулює основні положення досудового врегулювання спору.

Крім того, враховуючи, що банківські рахунки є самостійними для використання і кожен із них має окреме правове регулювання, суд першої інстанції безпідставно ухилився від перевірки можливості відкрити провадження в частині визнання протиправною бездіяльності АТ КБ «ПриватБанк» з приводу незняття арешту на зазначених рахунках.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про закриття провадження у справі з підстав того, що спір виник між двома суб`єктами господарювання, а тому підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є передчасними та помилковими.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України та необґрунтовано вважав, що спір, який виник між сторонами, є господарсько-правовим.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «DeGeouffre dela Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року).

Враховуючи вищевикладене, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 , що у відповіді на відзив на позовну заяву він зазначив про виключення рахунку підприємця НОМЕР_5 з позовної заяви, оскільки в матеріалах справи відповідь ОСОБА_1 на відзив АТ КБ «ПриватБанк» на позовну заяву відсутня і апеляційний суд позбавлений можливості перевірити ці обставини.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, та з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2925 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.