Справа № 158/943/25
Провадження № 2-н/0158/66/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року м. Ківерці

Суддя Ківерцівського районного суду Волинської області Корецька В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з ТОВ «Волинь-Паливо» у розмірі 76847,36 грн.

Заява мотивована тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Волинь-Паливо», які припинено 31.01.2025 року за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначає, що ТОВ «Волинь-Паливо» має заборгованість по виплаті їй заробітної плати у розмірі 76847,36 грн.

Вивчивши заяву та долучені до неї письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини третьої статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно з частиною другою статті 42 ЦПК України при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.

Наказне провадження один із видів проваджень цивільного судочинства, у якому без розгляду справи по суті на підставі безспірних вимог та доказів, поданих заявником, видається судовий наказ, згідно з яким з боржника стягуються грошові кошти.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За змістом частини другої статті 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини другої статті 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу, зокрема, повинно бути зазначено: вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (пункт 4 частини третьої статті 163 ЦПК України).

Порядок розгляду заяви про видачу судового наказу врегульований статтями 165, 167 ЦПК України. Зокрема, пунктом 1 частини першої статті 165 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу, відмовляє у видачі судового наказу.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними в абзаці четвертому пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23 грудня 2011 року №14 (далі постанови Пленуму №14), до заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника. На такі документи поширюються вимоги ЦПК України щодо належності та допустимості доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму №14, роз`яснено, що до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Отже, видача судового наказу у цих правовідносинах можлива у разі відсутності між сторонами спору про право, та наявністю документів на підтвердження перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а також документів, що вказують на розмір нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 02 квітня 2020 року у справі № 610/2068/19 (провадження № 61-1207св20).

З матеріалів справи вбачається, що до заяви про видачу судового наказу додано копія трудової книжки, копія індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-7, копія електронних листків про тимчасову непрацездатність, копія виписки по картковому рахунку.

Суддя звертає увагу на те, що заявником заявлено вимогу про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у сумі 76847,36 грн, однак доказів нарахування такої суми заборгованості не надано.

Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19) дійшов висновку, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати підтверджують лише страховий стаж за період та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості.

Відтак, копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Такий висновок також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Водночас, слід зазначити, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті. Також суд не наділений повноваженнями в межах наказного провадження здійснювати розрахунки сум.

Зі змісту статті 161 ЦПК України вбачається, що для видачі судового наказу вимоги заявника мають стосуватися лише стягнення грошової суми. Спори, що виникають на підставі інших вимог, розглядають за правилами позовного провадження. У пункті 3 частини першої статті 165 ЦПК України законодавець зазначив, що лише на підставі однієї з вимог статті 161 може бути видано судовий наказ. Іншою важливою умовою для застосування наказного провадження є необхідність, щоб із заяви та поданих документів заявника вбачалося виникнення або порушення права грошової вимоги, а вимоги заявника мають бути безспірними.

Відтак, безспірними є вимоги заявника, що випливають із зазначених і неоспорюваних цивільно-правових відносин. Отже, вимоги заявника викладаються у заяві про видачу судового наказу та підтверджуються відповідними документами, які своєю чергою мають бути вагомими, переконливими і такими, що не викликають підозри щодо їх достовірності.

Проте, з наданих заявником документів не вбачається безспірність грошових вимог, оскільки обставини, на які остання посилається (наявність заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати), не підтверджені належними доказами.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність та спірний характер заявлених вимог, а, отже, вказані обставини свідчать про наявність спору щодо розміру заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Враховуючи наведене, у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» необхідно відмовити та роз`яснити заявнику його право на звернення до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 19, 160, 161, 165, 167 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

У видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її підписання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька