КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5995/2025
Справа № 373/1507/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 квітня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Керекези Я.І. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь фактично понесені позивачем додаткові витрати на спільну дитину сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивувала тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. За час сумісного проживання у шлюбі сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року шлюб між сторонами по справі був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідно до рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2021 року із відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання доньки в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 03 лютого 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач працює в ТОВ «ФПК-Портал-Буд», має у володінні житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку здає в оренду.

За період із 2021 року по 2024 рік позивачем були понесені додаткові витрати на дитину, зокрема: на лікування (стоматологічне, ортодонтичне та дерматологічне) та на розвиток здібностей дитини (акробатично-хореографічних, музичних та математичних здібностей). Загальна вартість понесених позивачем витрат на стоматологічне лікування дитини за період із 08 квітня 2021 року по 18 жовтня 2021 року становить 9150 грн. (1/2 частина понесених витрат - 4575). 06 вересня 2023 року відповідач звернулася до лікарів із скаргами на аномалію зубного ряду у дитини. Загальна вартість лікування аномалії зубного рядку складає 19310 грн. (1/2 частина - 9655 грн.). Крім того, 20 лютого 2021 року лікарями ТОВ «Медичний центр «Добробут» було діагностовано ряд захворювань, на лікування яких позивачем було витрачено 4615 грн. Також позивачем було витрачено кошти на розвиток хореографічних здібностей дитини в розмірі 8630 грн. (1/2 частина становить - 4315 грн.), на розвиток музичних здібностей - 3840 грн. (1/2 частина - 1920 грн.), на розвиток математичних здібностей - 13 840 грн. (1/2 частина - 6920 грн.). Відповідач, маючи матеріальну можливість, додаткові витрати на гармонійний розвиток та лікування дитини не несе. На неодноразові звернення позивача про необхідність надання додаткових коштів, не реагує.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача додаткові витрати, понесені позивачем на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 29692,50 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 грн., стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1121,76 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, покласти на користь позивача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив фактичні обставини справи, вказував, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2021 року в справі № 373/169/19 з нього на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2500 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 03 лютого 2021 року до досягнення дочкою повноліття. Протягом виконання рішення суду відповідач не мав заборгованості зі сплати аліментів.

05 травня 2023 року він уклав шлюб із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дитина ОСОБА_6 .

02 травня 2024 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посаді рядового із в/ч НОМЕР_1 і на сьогодні перебуває у складі вказаної частини. Строк дії контракту відповідно до п. 3 - три роки, тобто до 01 травня 2027 року включно.

Наводив зміст п. 2 ч. 1 ст. 251, п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, нагадував, що з 24 лютого 2022 року на території України введено і діє правовий режим воєнного стану.

Вказував, що поставивши перед судом питання про зміну способу стягнення раніше присуджених аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу платника, стороні позивача належало доводити передусім наявність у платника аліментів відповідного доходу як підставу для задоволення вимоги. Так, суд у своєму рішенні зробив висновок, що відповідач має неповнолітню дитину від другого шлюбу, проходить військову службу за місцем проживання, отримує стабільну заробітну плату. Однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо доходів відповідача, отже незрозуміло, з яких доказів виходив суд, встановлюючи цю обставину.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року в справі № 6-1489цс17, про те, що за ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вказував, що СК України в ст. 181 визначає необхідність саме домовленості між батьками про такі витрати.

Виховання дітей передбачає спільне забезпечення батьками їх інтересів та розвитку, одночасно батьки між собою повинні обумовлювати та узгоджувати не обов`язкові та відворотні витрати, а також обговорювати та погоджувати додаткові витрати, які не викликані особливими обставинами і можуть в майбутньому призвести до виникнення спору. В іншому випадку такий тягар витрат може залишитися понесеним за тим з батьків, хто самостійно прийняв таке рішення і не довів, що ці витрати викликані особливими обставинами та можуть бути відшкодовані згідно із законом іншим з батьків.

Зазначав, що позивачем не надано жодних доказів, що вона зверталася до нього з пропозиціями щодо участі у додаткових витратах на спільну дитину, що вони узгоджували додаткові витрати. Тобто рішення щодо додаткових витрат були прийняті одноособово позивачем, і не є результатом домовленості сторін, що суперечить ч. 1 ст. 181 СК України.

Щодо розподілу судових витрат, вказував, що судом першої інстанції позов задоволено частково, однак судові витрати стягнуто з нього на користь позивача в повному обсязі.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника Мілетич О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, здійснити розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 4000 грн., що є судовими витратами позивача на правову (правничу) допомогу в суді апеляційної інстанції.

Вважала, що суд першої інстанції, виходячи із зібраних доказів, дійшов правильних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача заявлених позивачем додаткових витрат на утримання спільної дитини, оскільки такі витрати стосуються обставин, передбачених ст. 185 СК України та мають бути понесені обома батьками в силу приписів ст. 141 СК України.

Зауважувала, що відповідачем не було спростовано засобами доказування пред`явлених вимог позивача, а доводи апеляційної скарги, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки судом безпідставно встановлено наявність звернень позивача до відповідача щодо вирішення питання понесення додаткових витрат на дитину, не є обґрунтованими, оскільки за змістом ст. 185 СК України не встановлено обов`язкового порядку досудового врегулювання спору для вирішення питання про стягнення додаткових витрат на дитину, не передбачено обов`язковості звернення того з батьків, з ким проживає дитина, до іншого з батьків з вимогою відшкодувати ті чи інші витрати на дитину, в яких такий з батьків має приймати участь.

Натомість законодавчо закріплений принцип необхідності забезпечення найкращих інтересів дітей в усіх питаннях, які стосуються їх прав та інтересів за даних обставин підлягає застосуванню, оскільки спір між сторонами стосується малолітньої дитини. Самі по собі заперечення відповідача, що до нього позивач не зверталася з приводу понесення додаткових витрат на дитину, не скасовують його обов`язку нести такі витрати.

При вирішенні спору в суді в даному випадку підлягають встановленню обставини пов`язаності понесених позивачем додаткових витрат на дитину із обставинами, які передбачені ст. 185 СК України. При цьому законодавство не пов`язує можливість виникнення таких витрат виключно із досягненням домовленості щодо їх несення між батьками. Більше того, наявність такої домовленості щодо несення додаткових витрат між батьками вказувала би на відсутність спору між ними з цього приводу, а тому була би відсутня необхідність у зверненні до суду взагалі.

Однак за даних обставин відповідач є об`єктивно обізнаним про наявність у нього на утриманні малолітньої дитини, а також про наявність у нього обов`язку приймати участь у понесенні додаткових витрат на дитину.

Вказувала, що доводи апеляційної скарги є проявом незгоди відповідача із суттю ухваленого рішення, однак не містять підстав для його скасування та ухвалення рішення про відмову в позові.

Заявляла, що нею понесені судові витрати в апеляційному суді, що пов`язані зі складанням та поданням до суду відзиву на апеляційну скаргу, та становлять 4000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив із того, що донька сторін по справі потребувала додаткових витрат на лікування та розвиток здібностей, позивач оплатила ці кошти, на підтвердження чого було надано відповідні докази.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 30 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Київській області (актовий запис № 285).

Під час шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 19).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року шлюб між сторонами по справі був розірваний (а. с. 17 - 18).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов № 21/06/24 від 21 червня 2024 року, складеного депутатом Переяславської міської ради, ОСОБА_3 проживає із 10 лютого 2019 року за адресою АДРЕСА_1 разом із донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває на її утриманні (а. с. 14).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2021 року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2500 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 03 лютого 2021 року до досягнення дитиною повноліття (а. с. 21 - 23).

На підставі виконавчого листа, виданого на виконання вищезазначеного рішення суду, головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Фещенко І.Г. 07 червня 2021 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 (а. с. 24).

Із інформації про виконавче провадження станом на 29 травня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 працював в ТОВ «ФПК-ПОРТАЛ-БУД» (а. с. 25 - 26).

Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Фещенко І.Г. від 07 червня 2021 року в рамках проведення виконавчих дій по вищезазначеному виконавчому провадженню було звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 (а. с. 27).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,1212 га, кадастровий номер :06:008:0005, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. 27 квітня 2016 року між відповідачем та ТОВ «Трубайлівське» був укладений договір оренди землі зі строком дії до 31 грудня 2023 року.

Крім того, відповідачу на праві приватної власності належить домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 20).

Відповідно до медичної карти стоматологічного хворого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неодноразово на протязі 2021 року зверталася до лікаря-стоматолога із певними стоматологічними проблемами (а. с. 28).

Відповідно до копій товарних чеків за 08 квітня 2021 року, 16 травня 2021 року, 25 травня 2021 року, 06 вересня 2021 року, 10 жовтня 2021 року, 18 жовтня 2021 року за послуги стоматолога було сплачено грошові кошти на загальну суму 9150 грн. (а. с. 29 - 34).

Із виписки із медичної карти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено, що 06 вересня 2023 року вона зверталася до лікаря-ортодонта з приводу певного діагнозу, їй було виготовлено та встановлено ортодонтичні апарати (а. с. 35).

За послуги лікаря-ортодонта були сплачені грошові кошти на загальну суму 18650 грн. (а. с. 36 - 37, 40 - 43).

Крім того, лікарем-ортодонтом було виписане направлення на алергопроби, за проведення яких позивачем були сплачені грошові кошти в розмірі 660 грн. (а. с. 38 - 39).

Загальна вартість лікування у лікаря-ортодонта становить 19310 грн.

Також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходила лікування у дерматолога в ТОВ «Медичний центр «Добробут» (а. с. 43, 45, 47, 49), за яке позивачем були сплачені грошові кошти в загальному розмірі 4615 грн. (а. с. 44, 46, 48, 50).

Відповідно до інформаційної довідки Переяславського будинку художньої творчості дітей, юнацтва та молоді № 44 від 27 травня 2024 року ОСОБА_4 є вихованкою акробатично-хореографічної студії «Фантазія» з 09 лютого 2018 року по день видачі довідки. Дитина володіє природними здібностями до танцю, які наполегливо і систематично розвиває на заняттях гуртка, приймає активну участь в організаційно-масових заходах. Мати дитини ОСОБА_3 приймає активну участь у творчому житті колективу, підтримуючи доньку в її захопленні. Батько ОСОБА_1 будь-якої участі в творчому житті доньки не приймає (а. с. 51). До позову додано копії відзнак неповнолітньої ОСОБА_4 за активну участь у роботі акробатично-хореографічної студії «Фантазія» та сумлінне, результативне навчання, творчі досягнення та високий рівень майстерності (а. с. 52 - 54). Згідно копій відомостей про здачу батьківських коштів позивачем за заняття доньки в акробатично-хореографічній студії «Фантазія» за період із жовтня 2020 року по травень 2024 року були сплачені грошові кошти на загальну суму 8630 грн.

Згідно довідки Переяславської мистецької школи імені Павла Сениці № 10 від 23 травня 2024 року ОСОБА_4 навчається в 3 класі школи по класу сольного співу (а. с. 81). ОСОБА_4 позитивно характеризується, як учениця даного навчального закладу (а.с.82).

Як учасницю вокального ансамблю «Сузір`я» ОСОБА_4 була неодноразово нагороджена відзнаками національних та міжнародних конкурсів, копії яких додані до позовної заяви (а. с. 83 - 88).

За навчання дитини в Переяславській мистецькій школі імені Павла Сениці позивачем були сплачені грошові кошти на загальну суму 3840 грн. (а. с. 89 - 102).

Крім того, ОСОБА_4 займається в Академії розвитку інтелекту «ІНФОРМАЦІЯ_5» на курсі ментальна арифметика, освітні послуги в якому надаються ФОП ОСОБА_9 з лютого 2021 року (а. с. 103, 107). ОСОБА_4 успішно опановує курс із ментальної арифметики, про що свідчать подані сертифікати та диплом (а. с. 104-106). За період навчання доньки в Академії розвитку інтелекту «ІНФОРМАЦІЯ_5» позивачем були сплачені грошові кошти на загальну суму 13 840 грн. (а. с. 108 - 138).

Також судом встановлено, що 05 травня 2023 року відповідач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_5 (актовий запис № 96) (а. с. 162).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у відповідача під час перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10 народився син ОСОБА_11 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 23 травня 2024 року Переяславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а. с. 163).

02 травня 2024 року ОСОБА_1 уклав контракт із військовою частиною НОМЕР_1 на проходження військової служби строком на три роки (а. с. 164 - 167).

Відповідно до копії довідки військової частини НОМЕР_1 № 1138 від 08 травня 2024 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі із 02 травня 2024 року по день видачі довідки (а. с. 168).

Також відповідачем подано копію військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 25 квітня 2024 року (а. с. 169 - 173).

Із наданої на запит суду відповіді ІНФОРМАЦІЯ_4 № 1/8257 від 20 вересня 2024 року ОСОБА_1 призваний на військову службу за контрактом до Збройних Сил України, із 28 серпня 2024 року проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 192).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

В постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року в справі № 760/10847/20-ц (провадження № 61-12256св22) вказується, що Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у пункті 18 звернув увагу судів на те, що до передбаченої статті 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Також, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 545/819/18 (провадження № 61-49064св18), від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/10 (провадження № 61-8815св21), від 22 березня 2023 року у справі від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 (провадження № 61-425св23), від 08 травня 2023 року у справі № 756/9882/19 (провадження № 61-2065св23), від 20 березня 2024 року у справі № 760/6988/22 (провадження № 61-9366св23), які були належним чином враховані судом першої інстанції.

У кожній справі з подібним предметом спору суд виходить із конкретних обставин справи щодо необхідності стягнення додаткових витрат, залежно від особистих, індивідуальних особливостей дитини.

Наявність таких особистих, індивідуальних особливостей у дочки сторін доведено позивачем та судом встановлено, що донька сторін по справі потребувала додаткових витрат на лікування та розвиток здібностей, позивач оплатила ці кошти.

Також судом першої інстанції при ухваленні рішення враховано, що відповідач має неповнолітню дитину від другого шлюбу; проходить військову службу за місцем проживання, є офіційно працевлаштованим у ТОВ «ФПК-ПОРТАЛ-БУД», має у володінні житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку здає в оренду.

Отже, суд першої інстанції надав оцінку доводам відповідача та дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що останній має об`єктивну можливість компенсувати позивачу частину понесених нею додаткових витрат на дитину.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що з метою недопущення порушення прав дитини від першого шлюбу, за наявності даних про можливість відповідача надавати додаткові витрати на утримання дитини (доказів протилежного суду надано не було), позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню із відповідача на користь позивача підлягають додаткові витрати, понесені позивачем на спільну дочку в розмірі 29692,50 грн., в тому числі на стоматологічне лікування - 4575 грн.; на ортодонтичне лікування - 9655 грн.; на дерматологічне лікування - 2307,50 грн.; на розвиток акробатично-хореографічних здібностей - 4315 грн.; на розвиток музичних здібностей - 1920 грн.; на навчання з арифметики та розвиток математичних здібностей - 6920 грн.

Зазначені витрати на утримання дитини стосуються обставин, передбачених ст. 185 СК України, оскільки викликані як негативними (необхідність стоматологічного, дерматологічного та ортодонтичного лікування), так і позитивними фактами (особлива схильність дитини до вокалу, танців, що підтверджується відзнаками національних та міжнародних конкурсів, копії яких додані до позовної заяви, особливі математичні здібності, що підтверджується сертифікатами і дипломом за успішне опанування курсу), що вимагає додаткових матеріальних витрат на оплату розвиваючих занять дитини та мають бути понесені обома батьками в силу приписів ст. 141 СК України.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем було поставлено перед судом питання про зміну способу раніше присуджених аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу платника, не ґрунтується на змісті вимог поданого ОСОБА_3 позову, предметом якого є стягнення додаткових витрат на утримання дитини в порядку ст. 185 СК України, та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд не приймає доводи відповідача, що в матеріалах справи відсутні докази щодо доходів відповідача, а отже суд не міг встановити обставини отримання ним стабільної заробітної плати, позаяк із інформації про виконавче провадження станом на 29 травня 2024 року судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що ОСОБА_1 працював в ТОВ «ФПК-ПОРТАЛ-БУД» (а. с. 25 - 26).

Доводи апеляційної скарги, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки судом безпідставно встановлено наявність звернень позивача до відповідача щодо вирішення питання понесення додаткових витрат на дитину, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки за змістом ст. 185 СК України не встановлено обов`язкового порядку досудового врегулювання спору для вирішення питання про стягнення додаткових витрат на дитину, не передбачено обов`язковості звернення того з батьків, з ким проживає дитина, до іншого з батьків з вимогою відшкодувати ті чи інші витрати на дитину, в яких такий з батьків має приймати участь.

Апеляційний суд погоджується зі слушними аргументами позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що самі по собі заперечення відповідача, що до нього позивач не зверталася з приводу понесення додаткових витрат на дитину, не скасовують його обов`язку нести такі витрати.

Доводи апеляційної скарги, що рішення щодо додаткових витрат приймалися одноособово позивачем, яка не узгоджувала їх із відповідачем, і такі рішення не є результатом домовленості сторін, не є передбаченою законом підставою для відмови в позові про стягнення додаткових витрат на дитину, враховуючи, що при вирішенні спору в суді в даному випадку підлягають встановленню обставини пов`язаності понесених позивачем додаткових витрат на дитину із обставинами, які передбачені ст. 185 СК України.

Апеляційний суд враховує, що відповідач, вказуючи на непогодження з ним позивачем прийнятих нею рішень щодо додаткових витрат на дитину, посилався на ст. 181 СК України, не звернувши уваги, що спірні правовідносини врегульовано положеннями ст. 185 СК України.

Натомість, як ст. 185 СК України, так і вищевикладені правові висновки Верховного Суду не пов`язують можливість виникнення таких витрат виключно із досягненням домовленості щодо їх несення між батьками, і що наявність такої домовленості щодо несення додаткових витрат між батьками вказувала би на відсутність спору між ними з цього приводу, а тому була би відсутня необхідність у зверненні до суду взагалі.

Відтак, висновки суду по суті вирішеного спору про часткове задоволення позову є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наводить зміст ст. 251, 253 ЦПК України щодо обов`язку суду зупинити провадження в справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.

Апеляційний суд враховує, що клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження в справі розглянуте судом першої інстанції та ухвалою від 24 вересня 2024 року вмотивовано відмовлено у його задоволенні, оскільки представником відповідача не надано доказів перебування ОСОБА_1 у складі ЗСУ та інших військових формувань, що переведені на воєнний стан та виконують бойові завдання у зоні бойових дій, зважаючи на те, що відповідач проходить військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_4 , який знаходиться у АДРЕСА_1 (за місцем знаходження суду).

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки доказами, наданими відповідачем у їх сукупності, не підтверджується, що він виконує бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не може брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Крім того, судом першої інстанції здійснено розподіл судових витрат та стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн. та судовий збір в розмірі 1121,76 грн.

Зокрема, стягуючи витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції встановив, що 20 травня 2024 року між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «ЛЕВІАФАН» було укладено Договір № 20/05/2024 про надання правової допомоги.

Ордером серії АІ № 1482072, виданого Адвокатським об`єднанням «ЛЕВІАФАН», для представництво інтересів ОСОБА_3 було залучено адвоката Мілетич О.О.

Згідно п. 2.2 договору обсяг гонорару формується Адвокатським об`єднанням та для його оплати виставляється клієнту.

Відповідно до п. 2.3 договору у разі надання оплатної правової допомоги в рамках даного договору, сторони можуть також укласти окрему додаткову угоду до даного договору, згідно якої відступити від положень п. 2.2 даного договору та погодити інакшим чином порядок формування гонорару.

20 травня 2024 року між ОСОБА_3 та АО «ЛЕВІАФАН» було укладено додаткову угоду № 2, відповідно до пункту 1 якого було визначено обсяг наданої правової допомоги та розмір гонорару, який підлягає сплаті за послуги правової допомоги. Гонорар було визначено в розмірі 4500 грн.

Гонорар, зазначений у п. 1 наведеного вище розрахунку, підлягає сплаті на момент укладення даного договору, але не пізніше, протягом 3-х днів з моменту направлення клієнту від Адвокатського об`єднання рахунку для його оплати. Обсяг гонорару адвоката є фіксованим та підлягає оплаті без залежності від характеру ухваленого рішення за результатами розгляду справи.

28 травня 2024 року позивачу був виставлений рахунок-фактуру № 28/05/2024-1 на оплату витрат за правову допомогу згідно додаткової угоди № 2 до договору № 20/05/2024 про надання правової допомоги від 20 травня 2024 року.

Витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн. були перераховані позивачем на рахунок Адвокатського об`єднання «ЛЕВІАФАН» за платіжною інструкцією № @2PL729387 від 28 травня 2024 року.

Відповідачем та його представником будь-яких заяв чи клопотань про зменшення витрат на професійну правничу допомогу подано не було, норми ч. 6 ст. 137 ЦПК України ним не ініціювалися.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що понесені позивачем та відповідачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом із тим, стягуючи витрати на правничу допомогу в розмірі 4500 грн. та судовий збір в розмірі 1121,76 грн. в повному обсязі, судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками розгляду позову ОСОБА_3 її позовні вимоги задоволені на 93 % (задоволено 29692,50 грн. із заявлених до стягнення 32060 грн.), судові витрати підлягали стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме витрати на правничу допомогу на користь позивача в розмірі 4185 грн., а судовий збір в дохід держави - в розмірі 1126,42 грн.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на утримання дитини, однак висновки суду першої інстанції щодо розміру витрат на правничу допомогу та судового збору здійснені з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про розподіл судових витрат, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення в цій частині, зменшивши розмір стягнутих витрат на правничу допомогу до 4185 грн., та судового збору до 1126,42 грн.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_3 надано: копію ордеру адвоката Мілетич О.О. на представництво інтересів ОСОБА_3 в Київському апеляційному суді, копію додаткової угоди № 6 від 03 лютого 2025 року до договору № 20/05/2024 про надання правової допомоги, згідно якої сторони визначили обсяг надання правової допомоги, який підлягає обов`язковій оплаті з боку клієнта адвокатському об`єднанню у вигляді гонорару, за складання та подання відзиву на апеляційну скаргу в справі № 373/1507/24, в розмірі 4000 грн.; копію платіжної інструкції від 03 лютого 2025 року, згідно якої ОСОБА_3 сплачено 4000 грн. на рахунок адвокатського об`єднання на підставі договору про надання правової допомоги; копію рахунку-фактури № 03/02/2025-1 від 03 лютого 2025 року, виставленого адвокатським об`єднанням до сплати ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, та оскільки понесені позивачем витрати пов`язані з розглядом справи, апеляційний суд стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 4000 грн. на правничу допомогу, понесені нею в суді апеляційної інстанції та підтверджені належними і допустимими доказами.

Керуючись ст. 7, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року змінити в частині розміру стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу, зменшивши такі витрати до 4185 грн., та в частині розміру стягнення судового збору в дохід держави, зменшивши такі витрати до 1126,42 грн.

В іншій частині рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.