Провадження № 2/202/311/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 квітня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Мариніна О.В.

за участю секретаря судового засідання - Пєшкічевої А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , що діє від імени свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа - Орган опіки та піклування Краматорського міськвиконкому, -

ВСТАНОВИВ:

2021 році позивачка звернулась до Краматорського міського суду Донецької області із позовною заявою до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що її донька та онуки в належному їй житловому будинку не мешкають з 2015 року, особистих речей не зберігають, на неодноразові прохання знятися з місця реєстрації не реагують. Через це вона мусить самостійно сплачувати за утримання житла та увесь обсяг комунальних послуг, що перешкоджає у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з чим, посилаючись на ст. 405 ЦК України, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, щодо подачі відзиву на позовну заяву, відповідачі не скористалися.

Позивачка та її представник - адвокат Л.М. Гур`єва у судове засідання не з`явилися, надавши заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, надав клопотання про розгляд справи без його участі, а також висновок про можливість визнання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким що втратив право користування житловим приміщенням.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідно до Договору довічного утримання, укладеного 22.06.2001 року.

Згідно відомостей з домової книги, а також інформації ДМС ГУ в Донецькій області у житловому будинку зареєстровано також місце проживання ОСОБА_2 , яка є донькою позивачки та її дітей - онуків позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який є неповнолітнім.

Відповідно Акту про не проживання № 49.01-31/58 від 26.10.2021 відповідачі за вказаною адресою з 2015 року не мешкають, не користуються житлом, не зберігають в приміщенні належне їм майно. Вони фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України, що підтверджено свідками-сусідами.

Згідно заяви ОСОБА_2 , засвідченої нотаріально, відповідачка позовні вимоги визнала, зазначивши, що вона з дітьми проживає у РФ, житлом забезпечені та повертатися для проживання за місцем реєстрації не планують.

З Висновку органу опіки та піклування вбачається, що в 2015 році відповідачка ОСОБА_2 , спільно з дітьми виїхали до м.Тверь Російської Федерації; за комунальні послуги ОСОБА_2 не сплачує, утриманням будинку не займається; особистих речей неповнолітнього ОСОБА_5 в помешканні немає, будинком не користуються. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; має в власності 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений 01.10.2021 тимчасово виконуючим обов?язки нотаріуса Тверського міського нотаріального округу Богдановою Н.Г., реєстровий 69/59-н/69-2021-2-1143); навчається на І курсі державного бюджетного професіонального навчального коледжу «Тверський коледж ім.П.О.Кайкова».

Позивачка, як власниця здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, сплачує комунальні платежі, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості.

Не скасована реєстрація місця проживання відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст. 383 ЦК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України «... кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ... Право приватної власності є непорушним.»

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стосовно позовної вимоги про визнання неповнолітнього ОСОБА_4 , 16.12.2008 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; має в власності 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 (договір купівлі-продажу квартири № ТЖС/136 кв, посвідчений 01.10.2021 тимчасово виконуючим обов?язки нотаріуса Тверського міського нотаріального округу Богдановою Н.Г., реєстровий 69/59-н/69-2021-2-1143); навчається на І курсі державного бюджетного професіонального навчального коледжу «Тверський коледж ім.П.О.Кайкова».

На підставі вищезазначеного орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважає доцільним визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї.

За ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охороною дитинства є система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Частиною 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що відповідачі, майже 10 років не проживають за місцем реєстрації, без поважних причин, мають у власності інше житло, у зв`язку з чим суд вважає вимоги позивачки стосовно визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.

Керуючись ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 13, 80, 81, 206, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення повинно бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відповідно ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року.

Суддя О. В. Маринін