Провадження № 2/522/2031/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 в якому просив встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 01.12.2023; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м. (реєстраційний номер майна 17772247); квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 101,6 кв.м. (реєстраційний номер майна 31555349); парковочне місце №30/2, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 19,0 кв. м. (реєстраційний номер майна 31555461). Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м. (реєстраційний номер майна 17772247). Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 101,6 кв.м. (реєстраційний номер майна 31555349). Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на частку парковочного місця №30/2, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 19,0 кв. м. (реєстраційний номер майна 31555461). Здійснити розподіл судових витрат.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що Позивач та Відповідач з 2000 року та по дату подання позову проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, між сторонами склалися усталені сімейні відносини, що притаманні подружжю. Окрім цього, Позивач вказує, що оскільки сторони перебувають у фактичних шлюбних відносинах з 2000 року, але законодавством на той час не було передбачено можливість встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а така можливість з`явилась із прийняттям Сімейного кодексу України лише 01 січня 2004 року, то Позивач заявляє вимогу щодо встановлення факту проживання однією сім`єю за період з 01.01.2004 по 01.12.2023. Позивач також зазначив, що за час спільного проживання було набуте майно, яке просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділити. Як зазначає Позивач, вказане майно набуте в результаті їх спільної із Відповідачем праці та за рахунок спільних грошових коштів сім`ї, водночас оформлення та реєстрація права власності здійснювалась за Відповідачем, а тому оскільки Відповідач відмовляється добровільно переоформити частину набутого майна на Позивача він звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 18.12.2023 року по справі відкрито провадження.

Разом з позовом Позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, а саме: вжити заходи забезпечення позову і накласти арешт на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м. (реєстраційний номер майна 17772247); квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 101,6 кв.м. (реєстраційний номер майна 31555349); парковочне місце №30/2, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 19,0 кв. м. (реєстраційний номер майна 31555461).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 18.12.2023 року заяву представника позивача про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м. (реєстраційний номер майна 17772247); квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 101,6 кв.м. (реєстраційний номер майна 31555349); парковочне місце №30/2, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 19,0 кв. м. (реєстраційний номер майна 31555461).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 29.05.2024 клопотання представника Позивача було задоволено, вирішено витребувати із Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26, код ЄДРПОУ 37996391) інформацію про перетин державного кордону України:

- ОСОБА_2 , громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області від 04.04.1996 року, фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ) за період з 08.11.2017 - 01.12.2023, із зазначенням наступної інформації: дата та місце перетину державного кордону України, виїзд або в`їзд на територію України, напрямок перетину державного кордону України (кінцевий пункт прибуття), у разі наявності- мета перетину державного кордону України.

- ОСОБА_1 , громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 02.02.1998 року, Фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 ) за період з 08.11.2017 - 01.12.2023 із зазначенням наступної інформації: дата та місце перетину державного кордону України, виїзд або в`їзд на територію України, напрямок перетину державного кордону України (кінцевий пункт прибуття), у разі наявності- мета перетину державного кордону України.

Від представника Відповідача до суду надійшли письмові заперечення та клопотання про долучення доказів, у яких вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначаючи, що Відповідачка з 2000 року постійно проживала за кордоном, а з 2006 року і по теперішній час разом із сином постійно проживає в Угорщини, а тому неспроможними є доводи Позивача щодо їх спільного постійного проживання з Відповідачкою за адресою: АДРЕСА_5 , а також ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету. Окрім цього Відповідач зазначає, що Позивачем не надано доказів на підтвердження ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна за спільні кошти в інтересах сім`ї, час набуття мана, а саме період виплати паю за спірне майно.

22.07.2024 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті

Представник Позивача та Позивач в судовому засіданні позов підтримали, просили суд його задовольнити.

Представник Відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення сторін по справі, допитавши свідків, вважає позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Судом встановлено, що сторони познайомились у 1999 році, що не заперечується сторонами.

«09» серпня 2001 року у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_5 , виданим Відділом запису актів громадянського стану м. Регенсбург від 28.08.2001, де у графі «Батьки» зазначено: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що Позивач працював моряком, що підтверджується Посвідченням особи моряка номер НОМЕР_6 , дата видачі 30.01.2003, дата закінчення строку чинності 30.01.2008 та Індивідуальною трудовою угодою, укладеною між ОСОБА_1 та ТОВ «ВІВАЛ МАРИН» від 12.02.2000 року, відповідно до якої Позивач був прийнятий на посаду старшого вантажного помічника капітану із заробітною платою 250 грн на місяць.

Як зазначає Позивач, та не було спростовано Відповідачем, на весні 2000 року Позивач та Відповідач почали проживати однією сім`єю у м. Ізмаїл за адресою: АДРЕСА_6 , у квартирі батьків Відповідача.

У період із 2005 року Позивач та Відповідач працювали разом у компанії СП «ІНТЕРСТАР» ЛТД, Позивач на посаді заступника директора з безпеки мореплавства, а Відповідач на посаді головного економіста фінансиста, що підтверджується записами Трудової книжки ОСОБА_6 №АК №115241, запис № 15 та Трудової книжки ОСОБА_2 № НОМЕР_7 , запис № 8.

Засновником СП «ІНТЕРСТАР» ЛТД () виступала ОСОБА_7 , мати Відповідачки, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У період із 2008 року Позивач та Відповідач працювати разом у компанії ПП «Інтернешнл Шипінг» що підтверджується записами Трудової книжки ОСОБА_6 №АК №115241, запис № 17 та Трудової книжки ОСОБА_2 № НОМЕР_7 , запис № 12.

Судом встановлено, що Позивач та Відповідач мали дозволи на постійне проживання в Угорщині та були зареєстровані за однією адресою, що підтверджується Свідоцтвом органу влади про поселеного іноземця та його перша зареєстрована адреса проживання, виданим ОСОБА_8 , дата видачі 31.05.2006, номер НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_7 , Свідоцтвом органів влади про дані оселеного іноземця, виданим ОСОБА_8 , номер НОМЕР_9 , дата- 31.03.2011, Дозволом на перебування № 000351276, виданим ОСОБА_9 , строк дії- 15.01.2021, Паспортом іноземного громадянина CAN: НОМЕР_10 , виданим ОСОБА_9 , дата видачі 11.06.2018, Офіційним посвідченням адреси місця реєстрації, виданим ОСОБА_9 , № НОМЕР_11 , дата видачі 25.03.2011, адреса реєстрації: АДРЕСА_8 .

Суд встановив, що відповідно до Договору купівлі- продажу квартири від 05.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д., було придбано квартиру загальною площею 66,7 кв.м., за адресою АДРЕСА_9 , де покупцем виступає ОСОБА_2 .

Відповідно до Договору про інвестування будівництва № 94 житлового будинку по АДРЕСА_10 від 03.12.2005 було придбано об`єкт інвестування, а саме квартиру АДРЕСА_11 , загальною площею 101,6 кв.м., де інвестором виступає ОСОБА_2 .

Окрім цього, відповідно до Договору № 94/п про інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_10 від 03.12.2005 було придбано об`єкт інвестування, а саме парковочне місце №30/2, загальною площею 19 кв.м, де інвестором виступає ОСОБА_2 .

Відповідачка при розгляді справи неодноразово наголошувала на тому, що вказане майно було придбане за її особисті кошти, про що зазначено у самих договорах.

Водночас, суд зазначає, що вказані договори не містять посилань, що грошові кошти, за які придбавається спірне майно, є особистими коштами Відповідачки.

Окрім цього, судом також встановлено, що 22.05.2002 року Позивачем було засновано компанію «INTERSHIP LTD.» («ІНТЕРШИП ЛТД»), що підтверджується Рішенням Ради директорів, згідно із ст. 6.8.2 Закону «Про бізнес-корпорації Маршалових островів», де засновником виступає ОСОБА_10 , а бухгалтером ОСОБА_11 , мати Відповідачки, що не оспорюється сторонами.

Відповідно до Сертифікату № 1 компанії «INTERSHIP LTD.» («ІНТЕРШИП ЛТД») від 22.05.2002 року статутний капітал компанії складав 500 акцій номінальною вартістю 15,00 доларів США за акцію, що у загальній сумі складає 7 500, 00 доларів США.

Матеріали справи також містять доказі, що буди досліджені судом, які підтверджують факт наявності грошових коштів на рахунках компанії «INTERSHIP LTD.» («ІНТЕРШИП ЛТД»), де Позивач виступав засновником, а саме Договір про відкриття рахунку для нерезидентів- юридичних осіб від 29.05.2002, Рух коштів по рахунку від 06.02.2009, Підтвердження про розміщення строкового депозити у розмірі 35 900, 00 євро від 29.09.2010 у банку MKB Dfnk Zrt., Заява про надання ліміту від 23.09.2010, відповідно до якої було визначено ліміт у розмірі 3 000 000, 00 угорських форинтів.

Відповідно до Протоколу позачергових зборів ради директорів компанії «INTERSHIP LTD.» («ІНТЕРШИП ЛТД») від 14.10.2009 вбачається, що Позивачем була видана на ім`я Відповідачки Довіреність на вчинення дій від імені та в інтересах компанії «INTERSHIP LTD.» («ІНТЕРШИП ЛТД»).

Окрім цього, матеріали справи місять ряд Митних декларацій, із яких вбачається декларування Позивачем іноземної валюти при перетині державного кордону України за період 2000 року (на в`їзд) у загальному розмірі 6 544, 00 доларів США та 1000 німецьких марок.

Матеріали справи також містять фотографії за 2002-2022 рік на яких зображені сторони за різних обставин, зокрема на спільному відпочину, з родичами один одного тощо. Жодна із сторін не заперечувала достовірність цих доказів, які суд бере до уваги у сукупності із іншими доказами.

Судом також дослідженні акти, договори, замовлення на придбання будівельних матеріалів, елементів декору, меблів та ін. Із наданих стороною доказів, суд бере до уваги докази, які містять дані про особу покупця та адресу об`єкта спірного майна:

- Договір № 120-2013 від 22.08.2013, відповідно до якого вбачається придбання меблів (шкаф), де покупцем виступає ОСОБА_1 , адреса придбання: АДРЕСА_5 .

- Замовлення № 33.06.2011 від 18.06.2011, на придбання підвіконня, де замовником виступає ОСОБА_12 , адреса придбання: АДРЕСА_12 .

- Замовлення № 13.11.11 від 18.11.2011, на придбання вікон, де замовником виступає ОСОБА_12 , адреса придбання: АДРЕСА_12 .

- Замовлення №В11/05/02 від 11.05.2012, замовники « ОСОБА_13 та ОСОБА_14 », придбання меблів на загальну суму 12 601, 72 євро.

- Акт приймання- передачі до Договору купівлі-продажу №2011/4458 від 02.12.2011, покупець ОСОБА_1 , щодо придбання ручок, адреса: АДРЕСА_12 .

- Акт приймання передачі робіт №2610 від 26.10.2011, за адресою: АДРЕСА_12 , особа, що прийняв роботу: ОСОБА_1

- Специфікація № SR-4024-OA від 25/04/2011, за адресою: АДРЕСА_12 , покупець: ОСОБА_1 , щодо придбання дверей.

- Анкета монтажу питної системи від 02.08.2021, замовники: ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , адреса об`єкту: АДРЕСА_12 .

- Заява дистриб`ютора ОСОБА_15 від 09.11.2014, де в реквізитах вказані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , сімейний стан: одружений (-а).

Відповідно до змісту листа ОК «ЖБК «АСОЛЬ-СЕРВІС» № 10 від 15.04.2024 вбачається, що ремонтні роботи в квартирі проводились та періодично знаходились в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , сплату комунальних послуг та утримання прибудинкової території, утримання парко місця сплачували як ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 . Відповідно до наданого ОК «ЖБК «АСОЛЬ-СЕРВІС» Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, опаленню від липня 2013 року в графі «Споживач», окрім ОСОБА_2 , вказано « ОСОБА_13 » та зазначено номери засобів зв`язку.

Окрім цього, судом було досліджено групу доказів, якими спростовується твердження Відповідачки про те, що Відповідачка із 2006 року і по теперішній час разом із сином постійно проживає в Угорщини.

А саме, матеріали справи містять лист Ізмаїльського ліцею № 16 з гімназією та початковою школою Ізмаїльського району Одеської області (Ізмаїльський ліцей №16) № 01-19/183 від 25.04.2024, із якого вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчався в Спеціалізованій загальноосвітній школі № 16 I-III ступенів з поглибленим вивченням німецької мови міста Ізмаїл Одеської області з 2007 по 2018 рр. на очній формі навчання, місце проживання: АДРЕСА_5 . Закінчив 11 класів у 2018 році (нак.№ 301 від 22.06.2018). Батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , приділяли належну увагу навчанню та вихованню сина.

Окрім цього, судом досліджено ряд доказів, а саме подяк та грамот, виданих за період із 2009-2018 рр. на ім`я ОСОБА_16 та ОСОБА_1 за гідне виховання їх сина ОСОБА_3 .

Відповідно до банківської виписки по рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 у АТ КБ «Приват банк» за період з 16.05.2021 року по 10.04.2024 року ОСОБА_1 здійснювалися перекази грошових коштів на ім`я ОСОБА_2 у загальному розмірі 77 3203, 00 грн.

Згідно із Декларацією про вибір лікаря № 0001-Е324-Х3АО від 12.11.2021, укладеним ОСОБА_1 , довіреною особою, для повідомлення у разі настання екстреного випадку вказано ОСОБА_2 .

Близькою за суттю є і Декларація про вибір лікаря № 0001-939К-Х3АО від 12.11.2021, укладена із ОСОБА_2 , де своєю довіреною особою нею вказано ОСОБА_1 .

Також у матеріалах справи наявні Довіреність від 21.09.2012 року, посвідчена приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д (р/н № 4444), відповідно до змісту якої вбачається, що ОСОБА_7 уповноважує ОСОБА_2 та ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися транспортним засобом Mercedes-Benz 230, 1996 року випуску та Довіреність від 13.03.2007 року, посвідчена приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфіменко М.Д (р/н №1100) якою ОСОБА_7 уповноважує ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися автомобілем DAIMLER CHRYSLER, 2000 року випуску.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_13 , пояснила, що із Відповідачкою вони були близькі подруги, мали дружні стосунки, проводили разом свята, допомагали одна одній, разом працювали, та вона випадково дізналась, що сторони не одружені, сприймала їх як родину. Свідок показала, що сторони почали проживати разом у 2000 році, проживали вони за адресою: АДРЕСА_6 . Після того, як сторонами була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_9 , вона їм допомагала із переїздом та вони разом збирали речі при переїзді.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_14 , пояснила, що вона є рідною сестрою Позивача. Із Відповідачкою та їх батьками її познайомив Позивач десь у 1999 році. Позивач та Відповідач були неодноразово присутні у неї в гостях із сином, разом святкували усі свята, Пасху, Різдво вони проводили разом, разом із Відповідачкою відпочивали у Турції з дітьми. Відповідачці вона дуже вдячна, адже коли хворіли батьки Позивача, Відповідачка дуже підтримувала та допомагала. Повідомила, що їй було відомо, що сторони придбали квартиру в м. Одесі та раділа, що вони будуть частіше бачитись, адже вона із сім`єю проживає у м. Одесі. Також повідомила, що батько її та Позивача називав Відповідачку другою дочкою.

Водночас, суд не бере до уваги наступні докази, а саме заяву ОСОБА_19 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (р/н № 726) та заяву ОСОБА_20 , посвідчену капітаном судна «Star Prime», оскільки відповідно до норм ЦПК України не передбачено, як виду доказів письмові показання свідків, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере їх до уваги, адже вони одержані з порушенням встановленого законом порядку.

Таким чином, суд оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності прийшов до висновку, що у період набуття спірного майна сторони проживали та працювали разом, виховували дитину, спільними фінансовими ресурсами набували майно, здійснювали ремонт у придбаному майні, тобто вчиняли дії, що притаманні подружжю.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого сімейного законодавства України та правовою позицією Верховного Суду щодо спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення факту спільного проживання Позивача та Відповідача однією сім`єю.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами ЦПК України.

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»- під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Відповідно п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Шлюб це сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб це добровільний, рівноправний союз, спільність чоловіка та жінки, спрямований на створення сім`ї.

Пунктом 21 Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при розгляді справ щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно керуватися правилами ч.2 ст. 3 СК України: « сім`ю складають особи, що спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки».

Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

Незважаючи на законодавчу фетишизацію шлюбу, соціальний престиж цієї форми організації сімейного життя жінки та чоловіка, підтримку з боку канонічного права реально, попри невизнання та утиски, існує інша форма організації сім`ї жінки та чоловіка „фактичний шлюб, або конкубінат. Конкубінат це тривала, відкрита та стійка спільність чоловіка та жінки.

Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України).

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

При цьому, вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд встановлює факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім?ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв?язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

З`ясовуючи джерела коштів за які було придбано спірне майно, судом встановлено, що майно було придбано за період фактичних шлюбних відносин, тому діє презумпція належності такого майна подружжю, унаслідок чого у Позивача відсутній процесуальний обов`язок доведення існування коштів для придбання квартири, а Відповідач презумпцію спільності майна подружжя не спростував. Зазначена позиція кореспондується з практикою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у Постанові від 20 березня 2023 року справа № 752/25566/20-ц провадження № 61-13366 св 22. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд приходить до висновку, про визнання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м. (реєстраційний номер майна 17772247), квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 101,6 кв.м. (реєстраційний номер майна 31555349), парковочне місце №30/2, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 19,0 кв. м. (реєстраційний номер майна 31555461) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 19, 81, 89, 258, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71, 74 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_12 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 01.12.2023.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_12 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 )

Квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м. (реєстраційний номер майна 17772247);

Квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 101,6 кв.м. (реєстраційний номер майна (31555349)

Парковочне місце № 30/2, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 19,0 кв. м. (реєстраційний номер майна 31555461)

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_12 право власності в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної влансості подружжя на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 66,7 кв. м. (реєстраційний номер майна 17772247).

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_12 право власності в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної влансості подружжя на частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 101,6 кв.м. (реєстраційний номер майна (31555349)

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_12 право власності в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної влансості подружжя на частку парковочного місця № 30/2, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 19,0 кв. м. (реєстраційний номер майна 31555461)

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 14493,60 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.04.2025.

Суддя Р. Д. Абухін

03.04.25