КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/6159/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025року місто Київ

справа № 359/11173/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Яковлєвої Л.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь борг за договором позики від 20 вересня 2022 року у розмірі 340 000 доларів США, що еквівалентно 14 004 294 грн.

Одночасно з поданням позовної заяви, позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на:

будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_4 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна208);

земельну ділянку з кадастровим номером :06:004:0001, площею 0,2504 га, яка на праві власності належить ОСОБА_4 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 208).

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилалася на те, що вона звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягненнязаборгованості задоговором позики.

Вказувала, що підставою для звернення досуду сталиобставини того, що відповідач, отримавши у неї за договором позики від 20 вересня 2022року грошові кошти у розмірі 340 000 доларів США, жодних платежівза двароки не здійснив та вказані кошти у строк до 20 вересня 2024 року не повернув.

Зазначала, що до укладання договору позикивідповідач повідомив,що маєбудинок вс.Чубинське Бориспільськогорайону Київськоїобласті.

Вказувала, що переглядаючи сайти з продажу нерухомості, було знайденооголошення пропродаж будинкуз ідентичнимихарактеристиками насайті DOM.RIA.

Вважає, що в разі не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача, воно може бути реалізоване, що утруднить чи унеможливить виконання рішення суду.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_4 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна208).

Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :06:004:0001, площею 0,2504 га, яка на праві власності належить ОСОБА_4 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 208).

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що ОСОБА_4 був власником вказаноговище нерухомого майна, яке було передано в іпотеку ОСОБА_6 за зобов`язаннями ОСОБА_7 .

Вказував, що 10 грудня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Солюшинс Фактор» та ОСОБА_6 були укладені наступні правочини:

договір факторингу №ПВ-101224/3 за основним зобов`язанням ОСОБА_7 за договором позики від 08серпня 2019 рокуукладеному з ОСОБА_6 ;

договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором укладеним 08 серпня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Вільшиною С.О., предметом якого є житловий будинок;

договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором укладеним 08 серпня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Вільшиною С.О., предметом якого є земельна ділянка.

Підставою для укладення правочинів було невиконання ОСОБА_7 зобов`язань за договором позики та наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, згідно вимог статей 35- 38 Закону України «Про іпотеку».

Зазначав, що 10 грудня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Солюшинс Фактор» та ОСОБА_1 були укладені та нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 (реєстраційний помер об`єкта нерухомого майна: 208) та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2504 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Чубинське, кадастровий номер :06:004:0001, (реєстраційний помер об`єкта нерухомого майна: 208).Того ж дня, зазначене нерухоме майно було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 .

Вказував, що на час постановлення ухвали про накладення арешту власником майна був ОСОБА_4 , яке 10 грудня 2024 року вибуло з його власності на законних підставах.

Посилався на те, що станом на теперішній час власник майна змінився, а наявність зареєстрованого обтяження у вигляді арешту перешкоджає новому власнику ОСОБА_1 вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном. ОСОБА_1 не є учасником справи, до нього не заявлені жодні позовні вимоги, будь-які зобов`язання перед позивачем та відповідачем відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером :06:004:0001, площею 0,2504 га, які на праві власності належалиОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи,позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 20 вересня 2022 року у розмірі 340 000 доларів США, що еквівалентно 14 004 294 грн.

Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4 , позивач посилалася на те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконує, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Згідно інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 13 жовтня 2024 року будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельнаділянказ кадастровим номером :06:004:0001, площею 0,2504 гана праві власності зареєстровані за ОСОБА_4 .

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики від 20 вересня 2022 року у розмірі 340 000 доларів США, що еквівалентно 14 004 294 грн., а відтак з урахуванням ціни позову та належності відповідачу ОСОБА_4 вищевказаного майна на праві власності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для накладення арешту на майно, яке належить відповідачу.

Накладення арешту на вищевказане нерухоме майно є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Отже, на час розгляду справи в суді першої інстанції існувало достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_4 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Матеріали справи підтверджують існування між сторонами спору, а реєстрація за відповідачем ОСОБА_4 права власності на спірне майно свідчить про існування у останнього, як в одноособового власника, можливості вільно, на власний розсуд розпорядитись вищевказаним майном.

Представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , звертаючись до суду з апеляційною скаргою, вказував на те, що 10 грудня 2024 року нерухоме майно, на яке накладено арешт вибуло з власності ОСОБА_4 та право власності на нього було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно. Зазначав, що арешт нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 порушує його права як власника.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали власником спірного майна був саме відповідач ОСОБА_4 , а відтак ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: