ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 квітня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/4585/23

Головуючий у першій інстанції Іванюк Т. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/83/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа: приватний нотаріус Рожець Алла Петрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області у складі судді Іванюка Т.І. від 25 липня 2024 року, місце ухвалення рішення - с-ще Козелець, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію, третя особа: приватний нотаріус Рожець Алла Петрівна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію, зазначивши третьою особою приватного нотаріуса Рожець А.П., в якому просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 07.02.2018 року, серія та номер: 125, виданий 07.02.2018, видавник: приватний нотаріус Рожець А.П., Козелецький нотаріальний округ, Чернігівська область, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 39566101 від 07.02.2018 16.53.56, приватний нотаріус Рожець А.П., Козелецький нотаріальний округ, Чернігівська область; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.02.2018 року, серія та номер: 126, виданий 07.02.2018, видавник: приватний нотаріус Рожець А.П., Козелецький нотаріальний округ, Чернігівська область, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 39566242 від 07.02.2018 16:58.10, приватний нотаріус Рожець А.П., Козелецький нотаріальний округ, Чернігівська область. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначала, що 02.08.2003 року вона придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . 18.09.2006 року на підставі рішення VIII сесії IV скликання Козелецької селищної ради від 10.11.2004 року отримала у власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку з кадастровим номером: :01:001:0108, площею 0,1072 га. Позивач вказувала, що певний період часу, а саме, до 2014 року, вона фактично проживала у спірному житловому будинку. У вказаному житловому будинку також фактично проживала відповідач ОСОБА_2 , матір позивача, а бабуся позивача - ОСОБА_3 проживала у сусідньому будинку. Під час від`їзду за межі України у 2014 році позивач планувала здати житловий будинок в оренду друзям, проте, ОСОБА_2 перешкодила цьому та погрожувала змінити замки, щоб не допустити її та інших людей до житлового будинку. За доводами позивача, вона не змогла вільно розпорядитися свої правом володіння майном. Позивач вказувала, що наприкінці 2019 - початку 2020 року вона дізналася, що її житловий будинок та земельна ділянка продані 07.02.2018 року, на підставі договору купівлі-продажу №125 та договору купівлі-продажу №126, посвідчених приватним нотаріусом Рожець А.П. При цьому, державна реєстрація права власності на житловий будинок та земельну ділянку була здійснена на ОСОБА_2 , матір позивача. Підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок стало рішення державного реєстратора за номером: 39566101 від 07.02.2018 16:53:56, приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Рожець А.П.; а на земельну ділянку - рішення державного реєстратора за номером: 39566242 від 07.02.2018 16:58:10, приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Рожець А.П. Позивач вважає, що продаж житлового будинку та земельної ділянки були здійснені всупереч її волі та інтересам, та припускає, що оспорювані нею правочини були укладені на підставі довіреності, яку вона видала ОСОБА_3 15.09.2017 року для того, щоб представник могла сплачувати комунальні та інші обов`язкові платежі по нерухомому майну, а також узгодити питання по іншому нерухомому майну, права на які були у позивача. Позивач стверджує, що вона не мала наміру продавати вказане спірне майно, а хотіла залишити ці об`єкти нерухомості собі. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияницею А.Ф., та була видана в основному на вчинення правочинів по обслуговуванню нерухомого майна, що належало позивачу. Позивач стверджувала, що скориставшись цією довіреністю, неправомірно, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відібрали у позивача спірне майно. При цьому, позивач вважає, що договори купівлі-продажу спірного майна було укладено не з метою отримання грошових коштів за дане майно, а з метою вилучення вказаного спірного майна із власності ОСОБА_1 . При цьому, дозволу на продаж спірного майна позивач не надавала, і жодної грошової винагороди від ОСОБА_3 за продаж спірного майна позивач не отримала, як і не отримала свої речі, які залишалися у житловому будинку. За доводами позивача, у будинку залишились всі її особисті речі, її творчі роботи, речі малолітньої дитини, прикраси та коштовні речі, речі особистої приватної власності позивача. Наразі позивач не має доступу до житлового будинку, який було неправомірно передано у власність ОСОБА_2 . Позивач вважає, що правочини щодо продажу спірного майна було вчинено всупереч нормам чинного законодавства України. Позивач зазначає, що підписуючи довіреність на ім`я ОСОБА_3 , вона була впевнена, що такий документ, як запевняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , видається лише на продаж земельних ділянок, оскільки позивач була членом садового товариства, а також на управління житловим будинком, але аж ніяк на його продаж. Позивач вважає, що ОСОБА_3 діяла свідомо всупереч інтересам довірителя та бажала настання негативних наслідків, оспорювані правочини були вчинені у результаті зловмисної домовленості відповідачів, і ОСОБА_2 також діяла свідомо, за домовленістю зі своєю матір`ю. Несплата коштів за продаж спірного майна є підтвердженням того, що відповідачі діяли спільно, всупереч волевиявленню позивача, та мали на меті отримання несприятливих наслідків для позивача, що в силу ч.1 статті 232 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання таких правочинів недійними.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.07.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію - відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.07.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Апелянт також просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору та судові витрати на професійну правничу допомогу. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 25.07.2024 року є необґрунтованим, при цьому, судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки, які викладено у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, і тому оскаржуване апелянтом рішення, підлягає скасуванню повністю, із ухваленням нового рішення про задоволення вимог заявленого нею позову. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не встановив самого факту зловмисної домовленості відповідачів, та настання несприятливих наслідків у вигляді збитків, ґрунтуючи свої висновки на припущеннях, як i те, чи дійсно укладення оспорюваних договорів не суперечило волі позивача, та чи було вчинено позивачем дії щодо повернення отриманого ним за цими договорами або навпаки - вчинено дії, що свідчать про схвалення таких правочинів. Апелянт стверджує, що Верховним Судом сформовано позицію, відповідно до якої необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину i другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Згідно із ч.3 статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. Правило, передбачене статтею 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника. При цьому, словосполучення у своїх інтересах слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи i тих, представником яких він є. Зазначена норма права передбачає також добросовісність поведінки особи-представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень. Законом не встановлено виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність дій. Проте, з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України), висновок про добросовісність поведінки особи залежить від того, чи відповідало укладення договору внутрішній волі, чи бажала ця особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, i чи настали такі наслідки насправді. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не було враховано вищезазначені положення чинного законодавства України. Доводи апеляційної скарги вказують, що Козелецький районний суд Чернігівської області при розгляді даної справи не врахував, що укладаючи спірні договори, ОСОБА_3 діяла всупереч волі довірителя - позивача, орієнтуючись та маючи свій особистий інтерес, підмінила волю позивача своїми власними інтересами, відповідачі діяли внаслідок зловмисної домовленості. Занижена оцінка майна, а у подальшому, i вартість спірних договорів, що становила 20 000 грн. за житловий будинок з надвірними будівлями та 10 000 грн. за земельну ділянку підтверджує ту обставину, що ОСОБА_3 не мала на меті отримати для ОСОБА_1 фінансову вигоду від купівлі-продажу спірного майна, а основною метою було формально передати таке майно у власність своїй дочці, та для фактичного використання такого житлового будинку для своїх потреб. Ці обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_3 при укладенні оспорюваних правочинів усвідомлювала, що такі правочини вчиняються всупереч інтересам ОСОБА_1 . Апелянт вказує, що якби ОСОБА_3 діяла в інтересах ОСОБА_1 , то продаж вказаного спірного майна було б вчинено по ринковій вартості. Таким чином, вчинення цих правочинів зумовило виникнення негативних наслідків для ОСОБА_1 , а саме, вона втратила житловий будинок у розмірі 103,9 кв.м та земельну ділянку під будівництво; позивач не отримала жодної фінансової вигоди від укладення таких оспорюваних правочинів, адже жодних грошових коштів від продажу будинку та земельної ділянки не отримала. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано встановив, що передача ОСОБА_3 грошових коштів від продажу спірного майна ОСОБА_1 підтверджується положеннями самих оспорюваних договорів. Апелянт стверджує, що укладені оспорювані нею договори між ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах позивача, та ОСОБА_2 вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, і тому вказані договори повинні бути визнані недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обгрунтоване рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.07.2024 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а обгрунтоване рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.07.2024 року, залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Желізняк К.О. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 - адвокат Гуц Н.М. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.07.2024 року, залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідачі, третя особа - приватний нотаріус Рожець А.П., належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися. Від третьої особи - приватного нотаріуса Рожець А.П. на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач ОСОБА_1 є дочкою відповідача ОСОБА_2 та онукою відповідача ОСОБА_3 (а.с.22,23,24,93, том 1).

02.08.2003 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці), з однієї сторони, та ОСОБА_7 (покупець), що діє зі згоди матері ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а.с.13, том 1).

15.09.2017 року ОСОБА_8 (після зміни імені - ОСОБА_1 ) видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияницею А.Ф. та зареєстровану в реєстрі за №1121, якою уповноважила ОСОБА_3 бути її представником у відповідних підприємствах, установах, організаціях з відповідними правами, бути її представником у відповідних підприємствах, установах, організаціях, в тому числі: органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, Міністерстві юстиції України та його територіальних органах, органах нотаріату, банківських установах, страхових компаніях, податкових органах, органах державної міграційної служби, організаціях пожежної охорони та охорони майна, бюро технічної інвентаризації, житлово-експлуатаційних організаціях, організаціях зв`язку, тепло-, газо-, енерго-, водопостачання, в тому числі ПАТ Укртелеком, ПАТ Київгаз, ПАТ АК Київводоканал, ПАТ Київенерго з питань, пов`язаних з управлінням та розпорядженням (продажем, міною, передачею в оренду) належним їй на праві приватної власності нерухомим майном, а також з інших питань, що її стосуються як власника нерухомого майна (а.с.20, том 1).

Для цього довіритель надала ОСОБА_3 право: подавати від її імені заяви (в тому числі заяви щодо належності майна та про сімейний стан) та інші документи, представляти інтереси з питань реєстрації права власності на нерухоме майно, одержувати необхідні довідки та документи, в тому числі витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідки про зареєстрованих осіб, висновки про оціночну вартість майна, технічну документацію, розписуватися за неї, укладати та підписувати з відповідними організаціями договори на обслуговування нерухомого майна, в тому числі договори на постачання та підключення газу, електроенергії, водопостачання, договори на надання послуг з охорони майна та пожежної охорони, договори страхування, укладати та підписувати договори купівлі-продажу, міни, оренди належного їй нерухомого майна, самостійно визначаючи суми, терміни та інші умови договорів, одержувати належні їй гроші або майно (за договором міни), в разі необхідності сплачувати платежі, мито, проводити необхідні розрахунки, відкривати рахунки в банківських установах на її ім`я для проведення розрахунків за вказаними договорами, розпоряджатися цими рахунками на умовах їй попередньо відомих, одержувати через каси банку чи через банкомати будь які суми з її рахунків у будь якій із валют, укладати та підписувати договори про відкриття та обслуговування банківських рахунків, в разі необхідності закрити рахунки, отримувати страхове відшкодування, подавати звіти, податкові декларації, сплачувати необхідні платежі, податки, здійснювати нагляд за належним їй нерухомим майном, мати вільний доступ до нього, наглядати за ремонтом, якщо такий необхідно буде проводити, вести її справи у всіх судових установах як власника нерухомого майна з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмета позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, подання виконавчого листа до стягнення, одержання присудженого майна або грошей, а також виконувати всі необхідні дії, пов`язані з наданим повноваженням, в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України.

07.02.2018 року, на підставі вказаної довіреності приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Рожець А.П. були посвідчені: договір купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим №125 та договір купівлі-продажу земельної ділянки - за реєстровим №126 (а.с.59-61, 62-64, том 1). Згідно цих договорів, продавець ОСОБА_8 , від імені якої діє Куликова Л.М. (представник продавця на підставі довіреності, посвідченої Каяницею А.Ф., приватним нотаріусом Київського нотаріального округу 15.09.2017 року за реєстровим №1121) та покупець ОСОБА_2 діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, розуміють природу цих правочинів, свої права та обов`язки за договором, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 . Договір підписаний у присутності нотаріуса. Особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представника та належність ОСОБА_8 відчужуваного житлового будинку та земельної ділянки нотаріусом перевірено.

Відповідно до договору купівлі-продажу за реєстровим №125, продаж зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за домовленістю сторін вчиняється за 20 000 гривень, які повністю отримані представником продавця від покупця до підписання цього договору.

Відповідно до договору купівлі-продажу за реєстровим №126, за домовленістю сторін, продаж земельної ділянки вчинено за 10 000 гривень, які одержав представник продавця від покупця до підписання цього договору. Зазначена ціна, за твердженням сторін договору, відповідає їх волевиявленню, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. В останньому абзаці договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що представник продавця та покупець, стверджують, що правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, а також стверджують, що договір не носить характеру фіктивного удаваного правочину, тобто, не є таким, що передбачено статтями: 234, 235 Цивільного кодексу України, про що свідчать підписи на цьому договорі.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25.07.2024 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження вчинення договорів купівлі-продажу спірного майна від 07.02.2018 року внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_3 із покупцем ОСОБА_2 , що виключає можливість визнання договорів недійсними, на підставі статті 232 ЦК України. Судом першої інстанції зазначено, що без встановлення недійсності цих договорів купівлі-продажу від 07.02.2018 року, відсутні достатні правові підстави стверджувати, що спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_1 поза її волею, і що воно підлягає витребуванню від відповідача ОСОБА_2 , згідно статей: 189, 388 ЦК України. Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на спірне нерухоме майно та їх обтяжень, суд першої інстанції зазначив, що ця вимога є похідною вимогою, яка не може бути задоволена окремо від вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 07.02.2018 року.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 25.07.2024 року є необґрунтованим, і судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, а висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи та нормам права, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25.07.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що суд першої інстанції не встановив самого факту зловмисної домовленості відповідачів, та настання несприятливих наслідків у вигляді збитків, ґрунтуючи свої висновки на припущеннях, як i те, чи дійсно укладення оспорюваних договорів не суперечило волі позивача, та чи було вчинено позивачем дії щодо повернення отриманого ним за цими договорами або навпаки - вчинено дії, що свідчать про схвалення таких правочинів. Апелянт стверджує, що Верховним Судом сформовано позицію, відповідно до якої необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину i другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Згідно із ч.3 статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. Правило, передбачене статтею 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника. При цьому, словосполучення у своїх інтересах слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи i тих, представником яких він є. Зазначена норма права передбачає також добросовісність поведінки особи - представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень. Законом не встановлено виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність дій. Проте, з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України), висновок про добросовісність поведінки особи залежить від того, чи відповідало укладення договору внутрішній волі, чи бажала ця особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, i чи настали такі наслідки насправді. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не було враховано вищезазначені положення чинного законодавства України. Доводи апеляційної скарги вказують, що Козелецький районний суд Чернігівської області при розгляді даної справи не врахував, що укладаючи спірні договори, ОСОБА_3 діяла всупереч волі довірителя - позивача, орієнтуючись та маючи свій особистий інтерес, підмінила волю позивача своїми власними інтересами, відповідачі діяли внаслідок зловмисної домовленості. Занижена оцінка майна, а у подальшому, i вартість спірних договорів, що становила 20 000 грн. за житловий будинок з надвірними будівлями та 10 000 грн. за земельну ділянку підтверджує ту обставину, що ОСОБА_3 не мала на меті отримати для ОСОБА_1 фінансову вигоду від купівлі-продажу спірного майна, а основною метою було формально передати таке майно у власність своїй дочці, та для фактичного використання такого житлового будинку для своїх потреб. Ці обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_3 при укладенні оспорюваних правочинів усвідомлювала, що такі правочини вчиняються всупереч інтересам ОСОБА_1 . Апелянт вказує, що якби ОСОБА_3 діяла в інтересах ОСОБА_1 , то продаж вказаного спірного майна було б вчинено по ринковій вартості. Таким чином, вчинення цих правочинів зумовило виникнення негативних наслідків для ОСОБА_1 , а саме, вона втратила житловий будинок у розмірі 103,9 кв.м та земельну ділянку під будівництво; позивач не отримала жодної фінансової вигоди від укладення таких оспорюваних правочинів, адже жодних грошових коштів від продажу будинку та земельної ділянки не отримала. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано встановив, що передача ОСОБА_3 грошових коштів від продажу спірного майна ОСОБА_1 підтверджується положеннями самих оспорюваних договорів. Апелянт стверджує, що укладені оспорювані нею договори між ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах позивача, та ОСОБА_2 вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, і тому вказані договори повинні бути визнані недійсними.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 статті 15, ч.1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (дивитися: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 року в справі №759/24061/19, провадження №61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або вражати договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті нівелювання правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (дивитися: постанову Верховного Суду від 21.12.2021 року у справі №148/2112/19, провадження №61-18061св20).

У Цивільному кодексу України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється, як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (дивитися: постанову Верховного Суду від 17.06.2021 року в справі №761/12692/17, провадження №61-37390свп18).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (дивитися: постанову Верховного Суду від 22.06.2020 року в справі №177/1942/16-ц, провадження №61-2276св19).

Тлумачення ч.1 статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими, можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (дивитися: постанову Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі №613/1436/17, провадження №61-17583св20).

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (ч.1 статті 232 ЦК України).

Відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України, під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України, потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас, не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України, потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій зловмисність не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто, підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 29.08.2018 року у справі №522/15095/15-ц, провадження №61-11797св18, від 22.04.2019 року у справі №623/2518/17, провадження №61-22897св18.

Обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України, є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень (дивитися: постанови Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі №541/2700/16-ц, провадження №61-46787св18, від 08.02.2021 року у справі №727/10189/17, провадження №61-17554св19).

У постанові Верховного Суду від 24.02.2022 року у справі №161/20878/19, провадження №61-11856св21, вказано, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що наявна зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (син представника) (див. постанову Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №554/10202/13-ц, провадження №61-30808св18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 року у справі №458/229/18, провадження №61-5932сво22, зазначено, що: … з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника, необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 статті 263 ЦК України).

Отже, тлумачення вказаних норм права свідчить про те, що для кваліфікації правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.02.2025 року у справі №504/3085/20, провадження №61-17178сво23.

При цьому, суд враховує, що укладення договорів купівлі-продажу, у ситуації коли від імені продавця діє представник (бабуся продавця, яка одночасно є матір`ю покупця), саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника продавця із іншою стороною - покупцем.

Разом з тим, невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, які виникли на підставі оспорюваних правочинів, у тому числі, і посилання позивача ОСОБА_1 на неотримання коштів за спірними договорами купівлі-продажу, само по собі також не може бути правовою підставою для визнання оспорюваних позивачем правочинів недійсними, оскільки не свідчить про їх недійсність, так як невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі правочину, не є підставою для визнання його недійсним.

Враховуючи зазначене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів у справі на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_3 діяла всупереч інтересам довірителя ОСОБА_1 , а також відсутні докази наявності зловмисної домовленості представника позивача із ОСОБА_2 , і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, не дивлячись на те, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції щодо відсутності відповідних доказів недобросовісності та нерозумності у поведінці ОСОБА_3 при укладенні оспорюваних позивачем правочинів.

При цьому, нотаріально посвідчена довіреність від 15.09.2017 року позивачем видана на ім`я ОСОБА_3 добровільно, на день укладення ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, вказана довіреність не була скасована, і ОСОБА_1 не оспорювалась, дана довіреність у встановленому Законом порядку, судом недійсною не визнавалась. Цією довіреністю від 15.09.2017 року позивач уповноважила ОСОБА_3 бути її представником, і надала їй права щодо продажу спірного майна будь-якій особі на власний вибір, укладати договір купівлі-продажу, отримати належні їй грошові кошти. У зазначеній довіреності відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії із позивачем. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що у справі відсутні докази на підтвердження того, що у представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та у ОСОБА_2 був відсутній реальний намір укласти і виконати спірні правочини. За даних обставин, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, у розумінні приписів статей: 77, 80 ЦПК України, існування при укладенні спірних правочинів зловмисної домовленості між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , і недобросовісності дій останньої та виникнення через це несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , як довірителя. Відповідно до положень ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив правову природу заявленого ОСОБА_1 позову, у достатньому обсязі визначився із характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. При цьому, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надавши їм відповідну оцінку, в силу вимог статей: 12, 13, 81, 89 ЦПК України, та ухвалив рішення від 25.07.2024 року, висновки якого узгоджуються із нормами права, які регламентують спірні правовідносини та фактичними, документально підтвердженими обставинами справи.

На підставі зазначених вище обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку рішення суду першої інстанції від 25.07.2024 року про відмову у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію. За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25.07.2024 року, підлягає залишенню без змін.

В апеляційній скарзі (а.с.68-105, том 2) та у поданій заяві від 02.12.2024 року (а.с.237-239, том 2), ОСОБА_1 просила, серед іншого, стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та наданням професійної правничої допомоги.

02.12.2024 року від відповідачів: ОСОБА_3 (а.с.226, том 2) та ОСОБА_2 (а.с.220, том 2) до суду надійшли клопотання про стягнення із позивача витрат на професійну правничу допомогу, в яких відповідачі просять стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу, надану при розгляді справи у апеляційному суді в сумі по 12 500 грн., на користь кожного із відповідачів.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.2 статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні вимог заявленого позову та апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено, то відсутні підстави для стягнення на користь позивача із відповідачів понесених нею у справі судових витрат.

Натомість, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , понесені відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу, надану при розгляді справи у апеляційному суді, мають бути покладені на позивача ОСОБА_1 .

Згідно матеріалів справи, інтереси відповідача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Гуц Н.М., на підставі: договору про надання правничої допомоги №3/16-09-24 від 16.09.2024 року (а.с.221-222, том 2), ордеру на надання правничої допомоги ОСОБА_2 адвокатом Гуц Н.М., серія СВ №1101614 від 26.09.2024 року (а.с.169, том 2), свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, серія ЧН №000646 від 22.03.2019 року (а.с.170, том 2).

Відповідно до положень п.4.3. договору про надання правничої допомоги №3/16-09-24 від 16.09.2024 року, який визначає розмір та порядок оплати юридичних послуг адвоката за надання правової допомоги, а саме, розмір оплати послуг за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, сторона авансовано сплачує адвокату гонорар у сумі, згідно розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката.

Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката (а.с.223, том 2) адвокатом Гуц Н.М. надано ОСОБА_2 наступні послуги: складання відзиву на апеляційну скаргу, інших процесуальних документів (клопотань) - 8 000 грн., участь в суді апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги - 4 500 грн., а всього: 12 500 грн.

Факт оплати ОСОБА_2 послуг адвоката у розмірі 12 500 грн. підтверджується копіями платіжних інструкцій (а.с.224,225, том 2).

Згідно матеріалів справи, інтереси відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Гуц Н.М., на підставі: договору про надання правничої допомоги №2/11-09-24 від 11.09.2024 року (а.с.227-228, том 2), ордеру на надання правничої допомоги ОСОБА_3 адвокатом Гуц Н.М., серія СВ №1101616 від 26.09.2024 року (а.с.179, том 2), свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, серія ЧН №000646 від 22.03.2019 року (а.с.178, том 2).

Відповідно до положень п.4.3. договору про надання правничої допомоги №2/11-09-24 від 11.09.2024 року, який визначає розмір та порядок оплати юридичних послуг адвоката за надання правової допомоги, а саме, розмір оплати послуг за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, сторона сплачує адвокату гонорар у сумі, згідно розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката.

Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката (а.с.229, том 2), адвокатом Гуц Н.М. надано ОСОБА_3 наступні послуги: складання відзиву на апеляційну скаргу, інших процесуальних документів (клопотань) - 8 000 грн., участь в суді апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги - 4 500 грн., а всього: 12 500 грн.

Факт оплати ОСОБА_3 послуг адвоката у розмірі 12 500 грн. підтверджується копіями квитанцій до платіжних інструкцій (а.с.230,231, том 2).

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч.8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до пунктів: 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей: 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін, без відповідних дій з боку такої сторони.

Вказаний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №750/2055/20, провадження №14-16723св20.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п.268).

Враховуючи критерії виваженості, реальності, розумності, необхідності та співмірності розміру судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги із складністю справи, і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), на підставі наданих стороною відповідачів доказів, а також приймаючи до уваги наявність заявленого клопотання сторони позивача про необхідність зменшення розміру судових витрат відповідачів на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення із ОСОБА_1 : - на користь ОСОБА_2 11 000 (одинадцять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, - на користь ОСОБА_3 11 000 (одинадцять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 липня 2024 року, залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 11 000 (одинадцять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 11 000 (одинадцять тисяч) грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: