ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/342/24 Номер провадження 22-ц/814/414/25Головуючий у 1-й інстанції Шарова-Айдаєва О.О. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар: Пєшков В.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Лисенко С.С. звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначав, що під час його спільного проживання із ОСОБА_2 у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказав, що ОСОБА_2 , покинула їх спільне місце проживання і вже тривалий час місце її перебування не відоме.

Наразі син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , у будинку, який належить його матері. Органом опіки та піклування складено висновок про доцільність позбавлення матері батьківських прав, відповідно до акта обстеження умов проживання дитини, дитина забезпечена усім необхідним для комфортного проживання, навчання та проведення дозвілля.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 2 частини, частини 1 статті 164 СК України.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані позивачем докази тільки підтверджують характер та спосіб його участі у вихованні дитини, проте не доводять факт злісного нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина, тобто що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Крім того, суд вказав, що позбавлення батьківських прав суперечить інтересам дитини.

Суд не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення матері батьківських прав, оскільки він є недостаньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, у зв`язку із чим позов залишено без задоволення.

В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, окрім того не взято до уваги докази надані позивачем.

Скаржник вказує, що наразі він один виховує дитину і у випадку призову на військову службу ОСОБА_3 залишиться без батьківської опіки.

Позивач посилається на висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення матері батьківських прав гр. ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний висновок також містить інформацію щодо ведення відповідачем ОСОБА_2 аморального способу життя, частого зловживання алкогольним напоями.

ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ст.89 ЦПК України та ст.164 СК України, оскільки попри наявність всіх ознак того, що мати тривалий час не виконує батьківські обов`язки щодо свого малолітнього сина ОСОБА_3 , суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

У зв`язку із вказаним, позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Із відзиву на апеляційну скаргу поданого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що третя особа просить скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19 грудня 2018 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що складено відповідний актовий запис за № 16. Його батьками записані: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 (а.с. 20).

На момент звернення до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надана довідка про склад сім`ї виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради № 02-27/1-1 від 04 січня 2024 року (а.с. 23).

Житловий будинок, у якому зареєстрований позивач із дитиною належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (матері позивача), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.07.2020, індексний номер: 215020174 (а.с. 26).

Згідно з довідкою Комунального закладу Андріївський заклад дошкільної освіти «Дзвіночок» № 1 від 04.01.2024 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відвідує заклад дошкільної освіти з 20 квітня 2021 року і по даний момент включно (а.с. 27).

Відповідно до довідки Комунального закладу Андріївський заклад дошкільної освіти «Дзвіночок» № 2 від 04.01.2024, ОСОБА_1 приймає активну участь у вихованні сина, приводить та забирає сина із садочка, цікавиться його успіхами, спілкується з адміністрацією та вихователями закладу. Мати останній час до садочка не з`являється, не цікавиться справами сина, не приймає участі у житті дитини в дошкільному закладі (а.с. 25).

З довідки про трудові відносини № 295 від 25 січня 2024 року, виданої ТОВ «Чиста криниця», вбачається, що позивач працює на посаді слюсаря з ремонту та обслуговування перевантажувальних машин з 29.03.2023 року по теперішній час (а.с. 24).

Висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , затвердженим рішенням Виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 25 січня 2024 року за № 14 (а.с. 55) встановлено, що позивач та відповідачка перебували у цивільному шлюбі з 2015 року. Від спільного життя у батьків народився син - ОСОБА_3 . Після народження сина мати почала часто зловживати алкогольними напоями, вести аморальний спосіб життя. А з грудня 2023 року почала залишати малолітнього сина самого вдома, ідучи в невідомому напрямку. Мати перестала піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду, що підтверджується відповідними довідками установ та закладів. Залишає дитину без нагляду, не здійснює підготовку до дорослого життя, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу. Вказано, що умови проживання дитини добрі, дитина забезпечена усім необхідним. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування вважав, що доцільно позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 (а.с. 54).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з батьком.

Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення встановлення належних стосунків між дитиною і батьками, що є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, та є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року у справі № 188/1542/20 (провадження № 61-11857св22).

Вирішуючи питання щодо обгрунтованості висновку Виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , місцевий суд правильно не взяв його до уваги, як Висновок органу опіки та піклування щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , від 25 січня 2024 року №14, так як він носить формальний характер, наданий без достатнього обґрунтування.

Колегія суддів зазначає, що Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не містить достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьківських прав щодо її сина. У свою чергу позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

Виходячи із наведеного, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідача при виконанні батьківських обов`язків, а саме відсутність спілкування з сином, не свідчить про наявність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її сина, який проживає разом з батьком, оскільки недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішеннями та не спрямовані на забезпечення інтересів дитини, оскільки судом встановлено обставини, які не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні (ст. 375 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов