ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/5635/23

провадження № 22-ц/4809/308/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковальов Андрій Ігорович, на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2024 року (суддя Подоляк Я.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Олександрійської міської ради, ОСОБА_2 про визнання частково незаконним та скасування розпорядження (наказу) органу приватизації, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло,-

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 26.05.1997 нею було реалізовано право на безоплатну приватизацію об`єкта державного житлового фонду - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,9 м2, що підтверджується виданою їй та членам її сім`ї згідно з розпорядження (наказом) від 26.05.1997 року № 10890 свідоцтвом про право власності на житло, зареєстрованим Олександрійським КМБТІ 26.05.1997р. за реєстр. № 9317/63. До вказаного свідоцтва в якості суб`єктів приватизації (членів сім`ї квартиронаймача) було автоматично вписано її сина ОСОБА_2 , що свідчить про набуття ним права власності на спірну квартиру у рівних з нею частках. Вважає, що право власності на спірну квартиру набуте ОСОБА_2 без належної правової підстави, у зв`язку, з чим свідоцтво про право власності на житло підлягає визнанню частково недійсним, а розпорядження (наказ) органу приватизації скасуванню у частині визнання ОСОБА_2 суб`єктом приватизації. Так, законодавством, яке діяло у період приватизації спірної квартири, було передбачено, що приватизація державного житлового фонду може бути здійснена лише уповноваженим наймачем та членами його сім`ї, які постійно мешкають разом з наймачем та з обов`язковим письмовим погодженням всіх повнолітніх членів сім`ї на здійснення такої приватизації та визначення часток кожного з них. У контексті визначення права на житло нормами законодавства, чинного як на момент здійснення приватизації спірного об`єкта житлового фонду, так і на час звернення до суду з позовом, встановлено, що до членів сім`ї власника житла належать лише особи, які проживають спільно. Статтею 71 ЖК Української PCP (у редакції чинній на момент приватизації спірної квартири) визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Позивач вказала, що відповідач з 1995 року по 2000 рік у спірній квартирі не мешкав, оскільки фактично проживав зі своїм батьком ОСОБА_3 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Петрівської селищної ради Олександрійського району № 1682 від 09.10.2023. Тому встановлених законом підстав для збереження за ним жилого приміщення ОСОБА_2 не мав, у зв`язку з чим втратив право на житло через шість місяців після припинення спільного проживання з матір`ю.

Посилаючись на ці обставини, позивач просила визнати частково незаконним та скасувати розпорядження (наказ) виконавчого комітету Олександрійської міської ради народних депутатів від 26 травня 1997 року № 10890 в частині визнання права на приватизацію державного житлового фонду за ОСОБА_2 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане згідно розпорядження (наказом) від 26 травня 1997 року № 10890, зареєстроване Олександрійським КМБТІ 26.05.1997 за реєстр. № 9317/63 в частині визнання права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами другою, четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 2 та статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Згідно з положенням статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі - Положення), яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

За змістом наведених нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації житлового фонду, особа, яка бажає скористатися таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва серія НОМЕР_1 про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матір`ю є ОСОБА_1 .

28.11.1991 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів м.Олександрія на підставі рішення від 28.11.1991 року №479, ОСОБА_1 видано ордер на житлове приміщення №343, згідно якого остання у складі сім`ї: син - ОСОБА_2 , набула права на заняття у порядку обміну житлового приміщення жилою площею 26,5 кв.м, яке складається з двох кімнат у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією вказаного ордеру, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до копії свідоцтва на право власності на житло від 26.05.1997 року, виданого виконкомом Олександрійської міської Ради народних депутатів згідно розпорядження (наказу) від 26.05.1997 року, №10890, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на праві власності належить ОСОБА_1 та члену її сім`ї ОСОБА_2 . Право власності на квартиру Олександрійським КМБТІ зареєстровано 26.05.1997р. за реєстр. № 9317/63.

11.06.1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було сплачено вартість об`єкту приватизації, що підтверджується копіями приватизаційних платіжних доручень від 11.06.1997 року.

Згідно копії технічного паспорта на приватизовану квартиру АДРЕСА_1 , вказана квартира знаходиться у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на час видачі ОСОБА_1 свідоцтва на право власності на житло від 26.05.1997 року, її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був малолітньою особою, отже рішення про приватизацію приймалось самою позивачкою ОСОБА_1 , яка на момент виникнення правовідносин була його законним представником. При цьому, позивачем була приватизована квартира загальною площею 47,9 кв. м, що є більшою ніж та житлова площа, що могла бути виділена їй в одноосібне володіння і включає в себе житлову площу виділену їй у спільну власність з малолітнім сином.

Твердження позивача про те, що на час приватизації відповідач у вказаній квартирі не проживав з 1995 рік по 2000 рік не доведено належними доказами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковальов Андрій Ігорович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04.04.2025.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич