Провадження № 22-ц/812/10/25 Суддя першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 квітня 2025 року м. Миколаїв Справа № 489/2088/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Локтіонової О.В., Самчишиної Н.В.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участі: за участі представниці позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

її представниці - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст якого складено 29 червня 2023 року, в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради, третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про скасування приватизації, шляхом визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку та встановлення початкових меж будівель,

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який уточнила в подальшому, до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

Доводи позову обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 742 кв.м з кадастровим номером :01:011:0011, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 12 грудня 2012 року.

Власниками будинку АДРЕСА_2 , який знаходиться на суміжній земельній ділянці, є відповідачка, якій на праві власності належить 13/50 часток в будинку, та треті особи, маючі у власності іншу частину будинку.

Відповідачка самочинно перебудувала літню кухню під літ. «Т» та сарай під літ. «П» в двоповерхове житлове приміщення-житловий будинок. До будинку нею прибудована стіна та споруджено з допомогою стіни навіс. Вказана будівля з добудовою знаходиться на земельній ділянці позивача.

Отже відповідачкою не дотримано вимоги земельного, пожежного, містобудівного законодавства, а також спеціальні будівельні норми, а вказане приміщення використовується нею в якості житлового незаконно.

Крім того, що житловий будинок з прибудованим до нього навісом знаходиться частково на земельній ділянці позивачки, що є триваючим порушенням її майнових прав, будинок затіняє частину земельної ділянки позивачки, яка використовується під город та сад. Також будівля не облаштована належною зливною системою, через що всі опади стікають на земельну ділянку позивачки.

Права ОСОБА_4 порушуються як землевласника та землекористувача не лише самим спорудженням будинку, а й через постійне його облаштування необхідними для такого об`єкту елементами, зокрема каналізаційною системою.

Так, ОСОБА_2 без відповідних проектів та дозволів облаштувала каналізаційною системою, яку використовує для скидання каналізаційних стічних вод в міську систему каналізації, через дворові каналізаційні колодязі на території будинку АДРЕСА_3 . При цьому частину системи, вона незаконно, без дозволу позивачки та всупереч її волі облаштувала на належній ОСОБА_4 земельній ділянці.

Колишній чоловік відповідачки, діючи з її згоди та в її інтересах, як власника частини будинку, весною 2017 року самовільно проник на земельну ділянку позивачки та проклав декілька метрів каналізаційних труб, які входять у дворовий колодязь будинку АДРЕСА_3 .

До облаштування і встановлення вказаної системи каналізації, відповідачка використовувала без належних дозволів та проекту викопану нею вигрібну яму, облаштування якої не відповідало вимогам СНтП. Зокрема, яму необхідно облаштовувати певним чином, в залежності від об`єму викидів в неї. Вона повинна бути герметичною та розташованою від межі земельної ділянки не менше як на 1.5 м. Відповідачка зробила все навпаки. Стара яма не була герметичною, знаходилась не на належній відстані від межі. Внаслідок чого на земельній ділянці позивачки відбулось зсування ґрунту та його провал, а яма збільшилась за рахунок землі позивачки.

Облаштувавши нову систему каналізації, відповідачка стару яму повністю не засипала, через що, частина земельної ділянки ОСОБА_4 не може використовуватись за призначенням, а перебування на відповідній ділянці представляє собою небезпеку для позивачки та членів її родини старої матері та неповнолітньої дочки.

ОСОБА_2 та з її дозволу члени її сім`ї, колишній чоловік, встановила на земельній ділянці позивача паркан з металевої сітки на фундаменті, а також облаштувала хвіртку. Через вказану хвіртку вона та члени її сім`ї, а також за її вказівкою різні особи постійно, без дозволу позивача, проникають на територію її домоволодіння.

Вказане порушення прав є триваючим та постійно завдає позивачці майнової та моральної шкоди. На всі доводи позивачки припинити порушення її прав відповідачка не реагує.

Будь які дозволи на будівництво будинку та споруди ОСОБА_2 не видавались, і вона як власник та користувач частини будинку АДРЕСА_3 порушує права позивачки, як власника земельної ділянки.

Крім того, відповідачкою на земельній ділянці повздовж кам`яного паркану улаштоване кам`яне змощення. Через самовільне у вересні 2018 року улаштування відповідачкою на земельній ділянці позивачки вказаного змощення, позивачка не може використовувати на свій розсуд частину своєї земельної ділянки за призначенням.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком з належними господарсько-побутовими спорудами за адресою АДРЕСА_4 , які чинить ОСОБА_2 власниця частини будинку АДРЕСА_2 , а саме: зобов`язати ОСОБА_2 за її рахунок знести:

- другий поверх споруди, побудованої по АДРЕСА_5 на місті літньої кухні під літ. «Т» та сараю під літ «П», а також стіни вказаної будівлі та прибудованої до неї стіни та навісу, до лінії суміжної межі, яка позначена красними чорнилами в додатку № 1 до схеми розташування земельної ділянки будинку АДРЕСА_2 ;

- знести паркан разом з фундаментом на якому він розташований від кута житлової споруди будинку, побудованої замість літньої кухні під літ. «Т» та сараю під літ. «П» до кута будівлі під літ. «У», що розташована на земельній ділянці за цією адресою, та зобов`язати відповідача встановити паркан на суміжній межі позначеної червоною лінією на схемі розміщення земельної ділянки позивача;

- засипати повністю вигрібну яму, яка була розташована на межі суміжних ділянок родючою землею, а також демонтувати каналізаційну трубу, яка прокладена на земельній ділянці позивача;

- демонтувати залите відповідачкою на земельній ділянці позивачки повздовж кам`яного паркану кам`яне змощення та вирівняти земельну ділянку після знесення родючою землею.

02 травня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом, який уточнила в подальшому, до ОСОБА_4 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Миколаївської міської ради, Управління Держземагенства у м. Миколаєві про скасування приватизації, шляхом визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку та встановлення початкових меж будівель.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про скасування приватизації, шляхом визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку та встановлення початкових меж будівель об`єднано в одне провадження.

Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що 22 листопада 2007 року, оформлено державний акт серія ЯЕ № 910419 про право власності на земельну ділянку, площею 742 м кв. за адресою: АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_9 .. Після його смерті спадкоємицею за заповітом, відповідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2012 року стала його донька ОСОБА_4 .

Державний акт видано на підставі рішення Миколаївської міської ради від 14 вересня 2007 року № 14/50, для узгодження якого потрібно було надати технічну документацію (проект землеустрою), погоджений з відповідними органами та заяви від всіх співвласників (сусідів) суміжних земельних ділянок.

Однак рішення від 14 вересня 2007 року за № 14/50 було затверджено без наявності заяви ОСОБА_2 , як суміжного землекористувача, про відсутність претензій по межі між моїм домоволодінням та домоволодінням позивача.

Таким чином відповідачка за зустрічним позовом, не у відповідності до земельного законодавства, а саме статті 198 Земельного кодексу України оформила своє право власності на вказану земельну ділянку, не погоджуючи з ОСОБА_2 привласнила частину земельної ділянки, не залишивши їй місця для санітарної зони обслуговування будинку, відповідно до норм ДБН.

ОСОБА_4 не тільки порушила права позивачки за зустрічним позовом, щодо користування тією частиною землі, яка межує між ними та яка була спільною, а й обмежує її права в нормальному користуванні своєю власністю обслуговувати стіни її домоволодіння, пише скарги в різні органи щодо реконструкції її домоволодіння (літньої кухні) шляхом добудови другого поверху, забороняє користуватись загальною системою каналізації її загального двору, тобто всяким чином привласнивши частину земельної ділянки в стик домоволодінь суміжників за адресою АДРЕСА_5 чинить перешкоди у її користуванні.

З додатку, наданого ОСОБА_4 при поданні позову до суду вбачається, що червона лінія координат накладається на частину домоволодіння сусідів-суміжників за адресою: АДРЕСА_5 .

Між позивачкою та відповідачкою під час оформлення позивачкою правового документу для отримання права власності на землю не встановлено межі та їх не погоджено взагалі.

Вимога позивачки, викладена у її позовній заяві порушує майнові права ОСОБА_2 , право вільного користування своїм майном та без досягнення загальної згоди суміжників відведено у власність земельну ділянку, межа якої проходить по домоволодінню від 50 см 1 м по стіні домоволодінь сусідів-суміжників.

Згідно технічного паспорту на домоволодіння (загальний двір) за адресою АДРЕСА_5 норма землі складає 619 м кв. відповідно до рішення № 2000 від 26 жовтня 1954 року.

Тобто всі мешканці за даною адресою є користувачами загальної земельної ділянки без встановлення меж у користуванні.

Крім того, ОСОБА_4 порушує права ОСОБА_7 , яка також проживає за адресою: АДРЕСА_5 і зараз оформлює спадщину на 1/20 частку домоволодіння, оскільки ОСОБА_4 претендує на частину земельної ділянки, на якій розташовані споруди, які ОСОБА_7 успадкувала від своєї матері.

В даному дворі проживають п`ять сімей з відповідною часткою у володінні. Тому для виділу своєї ідеальної частки та припинення спільної часткової власності і визнання права приватної власності і визначення порядку користування земельною ділянкою, ОСОБА_2 звернулась до суду з відповідним позовом, так як між співвласниками не досягнуто згоди з цього питання.

На даний час у Ленінському районному суді знаходиться цивільна справа № 489/6165/17 за позовом ОСОБА_2 до відповідних відповідачів про поділ її житлового будинку АДРЕСА_2 в натурі, шляхом виділення в натурі 13/50 часток у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 24 квітня 2018 року призначено будівельно-технічну експертизу, та направлено всі матеріали справи до Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області.

Реконструкцію ОСОБА_2 вимушена була здійснити, так як будівля 1917 року будування, з часом почала руйнуватися і потребувала реконструкції.

Тому, позивачка за зустрічним позовом, на фундаменті старої будівлі добудувала другий поверх, тобто не збільшуючи межі земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні. Її прибудова розташована на земельній ділянці, яка знаходиться у її користуванні та є прилеглою до її домоволодіння.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд скасувати приватизацію земельної ділянки ОСОБА_4 , шляхом визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 14 вересня 2007 року № 14/50. Визнати незаконним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , площею 742 кв.м виданого на ім`я ОСОБА_9 серія ЯЕ № 910419 від 22 листопада 2007 року, спадкоємицею якого є його донька ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2012 року. Визнати незаконним та скасувати реєстрацію з Державного земельного кадастру земельної ділянки площею 742 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером :01:011:0011, шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2019 року залучено до участі у справі, у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_8 .

Залучено до участі у справі у якості співвідповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про скасування приватизації земельної ділянки, шляхом визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради та визнання незаконним державного акту про право власності на земельну ділянку Миколаївську міську раду, виключивши її зі складу третіх осіб.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2023 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що домовленості про встановлення паркану в якості межового знаку між сторонами досягнуто не було. При проведенні судової експертизи, експертом визначити варіанти усунення невідповідностей межі земельних ділянок за адресами АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 неможливо через суперечність лінійних промірів суміжної та тильної межі між земельними ділянками. Тому достеменно говорити про наявність порушень з боку суміжних домоволодільцев в ту чи іншу сторону неможливо.

Сторонами не заявлялися вимоги щодо відновлення межі між земельними ділянками.

Суд позбавлений можливості дослідити питання можливості здійснення відповідачкою за первісним позовом необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть порушенням санітарних норм і правил, якщо такі мали місце.

Відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, неможливо стверджувати, що поновлення порушеного права позивачки ОСОБА_4 на безперешкодне користування належною їй земельною ділянкою неможливо здійснити іншим шляхом ніж шляхом демонтажу: прибудови проведеної ОСОБА_2 літньої кухні літ. Т та сараю літ. П. та прибудованої до неї стіни і навісу; паркану разом з фундаментом, на якому побудовані вищевказані прибудови; засипання вигрібної ями. Проте, будь-яких альтернативних позовних вимог позивач не пред`являла.

З наведеного слідує, що позивачка у цій справі зобов`язана довести не тільки факт порушення її прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованість захисту її прав лише у такий спосіб як демонтаж прибудови проведеної ОСОБА_2 літньої кухні літ. Т та сараю літ. П. та прибудованої до неї стіни і навісу; паркану разом з фундаментом, на якому побудовані вищевказані прибудови; засипання вигрібної ями.

Відтак, вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачкою ОСОБА_4 не надано суду належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження її позовних вимог, що є підставою для відмови в задоволенні первісного позову.

Стосовно зустрічного позову.

Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Не надання відповідачкою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність позивачки, в даному випадку спадкодавцю позивачки ОСОБА_9 за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в цій частині скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги первісного позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з мотивувальної частини рішення суду виходить, що частково демонтувати самовільно побудований з порушенням санітарних норм та правил будинок, демонтувати інші вказані споруди та труби на території позивачки, а земельну ділянку привести в попередній стан неможливо, оскільки ніби то позивачкою не надано доказів того, що будинок та ці споруди неможливо перебудувати іншим шляхом та способом.

Однак ці висновки необґрунтовані, а вказане не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд першої інстанції не мотивував свої висновки неможливістю часткового демонтажу будинку та віднесення такого способу до найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла та права власності відповідача. Тоді як, це не є надмірним тягарем для відповідача.

Судом не враховано, що позивачка не просить знести весь будинок, а просить лише демонтувати його певні частини, та те, що позивачка не заперечувала існування попередніх господарських споруд.

Дійшовши помилкового висновку про неможливість демонтажу частини будинку з вказаними прибудовами, суд першої інстанції також не врахував технічні характеристики самовільно побудованого будинку, та відсутність можливості у позивачки здійснити законні, юридично значимі дії по узаконенню будівлі.

Будинок споруджено з порушенням державних будівельних норм. Навіть при будівництві будинку на суміжній межі, його узаконення залежить від згоди позивачки. За умов же будівництва будинку та споруд частково на земельній ділянці позивачки, узаконювання будинку без її згоди та передачі частини земельної ділянки відповідачці виключається. Тим більш, у відповідачки відсутні будь-які правовстановлюючі документи на земельну ділянку та належні документи на будівництво.

Суд не врахував, що відповідачка у добровільному порядку відмовляється перебудувати будинок та перенести паркан, а земельна ділянка пошкоджена стічними водами нею приведена у непридатність

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд спирався на висновки, які суперечать встановленим ним же обставинам справи. Суд в рішенні перерахував докази на підтвердження доводів позивачки, в тому числі, навів висновки експертизи на підтвердження накладення ділянок, та доведення факту будівництва відповідачкою споруд частково на земельній ділянці позивачки. Однак дійшов висновку про порушення прав позивачки, як власника, одночасно безпідставно вказав про ненадання позивачкою доказів порушення цих прав. При цьому суд безпідставно відмовив позивачці у задоволенні клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, одночасно з призначенням повторної земельно-технічної експертизи.

Позивачкою ці клопотання були заявлені після проведення експертизи за клопотанням відповідачки, ознайомлення позивачки та її представників з висновком експерта, до початку судового засідання, та з огляду на те, що повторну судово-технічну земельну експертизу, або будівельно-технічну експертизу під час зупинення провадження у справі, та у перервах між засіданнями, неможливо розглянути. Однак замість того, щоб задовольнити клопотання позивачки, суд відмовив в їх задоволенні.

Суд першої інстанції відмовляючи позивачці в задоволенні позову, послався на висновки експерта, який не відповів на питання щодо способів усунення порушень. Однак це було зроблено незважаючи на заявлення позивачкою клопотання щодо проведення додаткових експертиз. За такого, суд безпідставно надав перевагу доказам відповідачки, порушивши засади судочинства.

Крім того, суд взагалі не взяв до уваги, що встановлені на території позивачки стіну та паркан із фундаментом, можливо лише демонтувати.

Іншого способу усунення перешкод, що виникли через позбавлення позивачки користування частиною його земельної ділянки внаслідок встановлення вказаних споруджень, не існує. Тим більше, звільнення земельної ділянки від стіни паркану, та труб, взагалі не може вважатись крайнім заходом впливу на забудовника. Це стосується демонтажу прокладених водо і каналізаційних комунікацій відповідачкою на ділянці позивачки, та приведення земельної ділянки в попередній стан.

Через рішення суду відповідачка має право користуватись незаконно побудованими будівлями та спорудами, частково розташованими на ділянці позивачки, шкодити її інтересам та майну, при цьому не надавши своїх прийнятих варіантів усунення перешкод. В свою чергу позивачка позбавлена можливості судового захисту. Таке рішення суперечить засадничим принципам цивільного законодавства, зокрема добросовісності.

Неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм цивільного законодавства, та розгляд справ у відсутності відповідачів є підставою для скасування рішення суду першої інстанції для ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову відповідно до пунктів 2-4 частини 1, пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України.

З урахування встановлених обставин щодо відсутності у відповідачки належно оформленого права власності чи користування земельною ділянкою, здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці, проти якого позивачка заперечує, як власник земельної ділянки, та оцінці поведінки ОСОБА_2 , слід надати перевагу захисту інтересів позивачки, як власнику земельної ділянки. Оскільки розташування будинку відповідачки не відповідає вимогам ДБН та разом зі стіною, паркану та навісу займає частину земельної ділянки позивачки, що чинить їй перешкоди у користуванні власністю, а саме земельною ділянкою для обслуговування будинку та прибудинкової території.

ОСОБА_2 також не погодившись з рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в цій частині скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суд від 29 лютого 2024 року прийнято відмову ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_3 , від апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 червня 2023 року та провадження у справі у цій частині закрито.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначала, що вважає апеляційну скаргу ОСОБА_4 необґрунтованою, безпідставною, вимоги викладені в ній не відповідають дійсності та повністю заперечує проти заявлених у апеляційній скарзі вимог.

Суд першої інстанції з приводу вимоги скаржниці ОСОБА_4 щодо знесення нею другого поверху будинку (споруди) по АДРЕСА_5 дійшов вірного висновку, що узгоджується з висновком експерта та відсутністю доказів, на які посилається ОСОБА_4 .

Надані суду документи є належними доказами по справі, які стосуються предмету позову і свідчать про виконання вимоги позивачки та були враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення.

Судом першої інстанції встановлено вірно, що позивачкою ОСОБА_4 не надано суду належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що слугувало підставою для відмови в задоволенні первісного позову судом першої інстанції.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що житловий будинок з усіма господарськими та побутовими спорудами АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 - 1/10; ОСОБА_5 13/50; ОСОБА_2 13/50 на підставі договору дарування від 09 грудня 2005 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є.

Земельна ділянка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 площею 742 кв. м належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 грудня 2012 року виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Гавеля О.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1844.

Раніше земельна ділянка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 площею 742 кв. м належала на праві власності ОСОБА_9 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 листопада 2007 року серії ЯЕ № 910419, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради № 14/50 від 14 вересня 2007 року.

Позивач ОСОБА_4 зазначає, що відповідачка самочинно перебудувала літню кухню під літ. «Т» та сарай під літ. «П» в двоповерховий житловий будинок, до будинку прибудована стіна та споруджено навіс. Вказана будівля з добудовою знаходиться частково на її земельній ділянці та затіняє її частину земельної ділянки, яка використовується нею під город та сад. Крім того, відповідачка без відповідних проектів та дозволів облаштувала каналізаційною системою, яку використовує для скидання каналізаційних стічних вод, частину якої відповідачка облаштувала на її частині земельної ділянки без її згоди. На підставі чого, вона неодноразово зверталася до відповідних органів.

Відповідно до акту складеного представниками КП ММБТІ від 11 березня 2018 року, встановлено, що об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , зокрема, знаходяться у користуванні ОСОБА_2 : житловий будинок літ. В, приміщення: 4-1; 4-2; 4-3; 4-4; 4-5; літня кухня літ. Т; сарай літ. П; 1/5 ворота № 1; 1/5 замощення І; №2 водопровідний кран.

Згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 341ДК/797/Д/11001/17 від 23 серпня 2017 року, державним інспектором відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області встановлено, співвласник житлового будинку АДРЕСА_2 самовільно зайняв частину земельної ділянки АДРЕСА_1 розміром 0,0040 га.

Відповідно до листа виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 08 серпня 2017 року за вих. № Т-3506, встановлено, що ОСОБА_2 самовільно виконала роботи по переобладнанню приміщення, а саме побудовано другий поверх, на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 влаштувала зливну яму. Станом на 21 липня 2017 року земельні роботи на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 не проводилися, візуально труби під парканом не виявлені.

Підпунктом 3.25 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держком- містобудування від 17 квітня 1992 року № 44 (далі - ДБН 360-92**), встановлено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

З кадастрового номеру земельної ділянки :01:011:0011, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , вбачається, що площа частини земельної ділянки, зайнятої будівлями і спорудами суміжниками за адресою: АДРЕСА_5 0,0040 га.

Згідно листа відділу у Миколаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 13 вересня 2018 року за вих. № 821/415-18, вбачається, що у відділу проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на ім`я ОСОБА_9 , відсутній.

Відповідно до архівного витягу рішення Миколаївської міської ради № 14/50 від 14 вересня 2007 року про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради м. Миколаєва, міська рада вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 742 кв. м, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування для обслуговування житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_1 ; надати ОСОБА_9 у власність земельну ділянку площею 742 кв. м, для обслуговування будинку та господарських будівель по АДРЕСА_4 .

В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 про те, що вони не мають претензій по суміжній межі свого домоволодіння та домоволодіння ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно висновку експерта № 115-108 від 10 листопада 2021 року, судовим експертом надано відповіді:

- по першому питанню:

Згідно інвентарних справ МБТІ на земельні ділянки № НОМЕР_1 і № 59 хронологічно (до 2007 року) суміжна межа межувала вдовж всіх господарських споруд з фасадної до тильної меж, які розташовані з лівої сторони земельної ділянки АДРЕСА_3 по прямій ліній граничної стіни будов, зокрема, по лінії забудови сараю літ. Ю; літньої кухні з тамбуром, котельні й сараю літ. Г, г, г, г, сараю літ. Ж, сараю літ. У, сараю літ. П і літньої кухні літ. Т. Дослідивши хронологічні дані лінійних промірів земельних ділянок АДРЕСА_7 інвентарної справи МБТІ встановлено наступне: конфігурація меж, лінійні проміри та площа земельної ділянки № 57 з 1949 по 2018 роки не змінювалася; конфігурація меж, лінійні проміри та площа земельної ділянки № 59 з 1929 по 2018 роки поступово змінювалися у більшу сторону, зокрема, фасадна межа 1972 рік 13,30 м, 2012 рік 13,30 м; ліва межа (межує з з.д. 61) 1972 рік 53,68 м, 2012 рік 53,75 м різниця - +0,07 м; права межа (межує з з.д. 57) 1972 рік 53,10 м, 2012 рік 53,49 м, різниця - +0,38 м; тильна межа 1972 рік 14,10 м, 2012 рік 14,40 м, різниця - +0,20 м; фактична площа 1972 рік - 730 кв. м, 2012 рік 742 кв. м, різниця - +12,0 кв. м. При вимірах судовим експертом тильної межі земельної ділянки № 59 фактична відстань складала 14,15 м (історично відстань складала від 10,10 до 14,18 м). При вимірах тильної межі земельної ділянки № 57 відстань складала 11,76 м (що на 0,16 м більша від історичної відстані).

- по другому питанню:

При дослідженні суміжної межі земельних ділянок АДРЕСА_7 на дату проведення експертизи, експертом встановлено, що межа проходить вздовж всіх господарських споруд (літ.Ю сарай; літ. Г, г, г, г літня кухня з тамбуром, котельнею та сараєм; літ. Ж сарай; літ. У сарай, реконструйовані сарай літ. П і літня кухня літ. Т під житловий будинок) з їх тильної (бокової) граничної стіни, які розташовані з лівої сторони земельної ділянки АДРЕСА_3 . На дату проведення експертизи межа є ломаною (не прямою) зі сторони колишнього сараю літ. П та літньої кухні літ. Т (нині двоповерховий житловий будинок), зі сторони паркану із штучного гранітного каміння, що розташований вздовж суміжної межі та сараю літ. У по тильній межі його забудови. Дослідивши параметри всіх наданих кадастровий зйомок досліджуваних земельних ділянок за АДРЕСА_8 , експертом встановлено наступне: на всіх зйомках відсутні лінійні проміри та фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 ; лінійні проміри суміжної межі між земельними ділянками АДРЕСА_7 на всіх кадастрових зйомках (відносно один одного) суперечать один одному (різні лінійні проміри); в електронній формі кадастрові зйомки, що містяться в матеріалах цивільної справи № 489/2088/18 експерту не надано, окрім інженера-землевпорядника ОСОБА_12 (05.11.2020); на всіх кадастрових зйомках суміжна межа між земельними ділянками АДРЕСА_7 , згідно кадастрового плану та координат кутів зовнішніх меж землекористування розроблених КП ГПВБ від 16 квітня 2007 року перетинає вздовж по прямій лінії площі забудови будівель та споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_2 , зокрема: літ. Ю сарай; літ. У сарай; реконструйовані сарай літ. П. та літня кухня літ. Т під житловий будинок. Суміжна межа кадастрового плану та координат кутів зовнішніх меж землекористування КП ГПВБ від 16 квітня 2007 року не відповідає історичній суміжній межі між земельними ділянками АДРЕСА_7 до 22 листопада 2007 року (на підставі інвентарних справ МБТІ), оскільки всі будівлі та споруди (зокрема: літ. Ю сарай, літ. Г, г, г, г літня кухня з тамбуром, котельнею та сараєм; літ. Ж сарай; літ. У сарай) 1982 та 1983 років забудови.

- по третьому питанню:

Між межами земельних ділянок за адресами АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 встановленої до 22 листопада 2007 року та існуючої на теперішній час є невідповідність. Згідно з інвентарними справами МБТІ на земельні ділянки № 57 та АДРЕСА_6 хронологічно (до 2007 року) суміжна межа межувала вдовж всіх господарських споруд з фасадної до тильної меж, які розташовані з лівої сторони земельної ділянки АДРЕСА_3 по прямій лінії граничної стіни будов, зокрема, по лінії забудови сараю літ. Ю; літньої кухні з тамбуром, котельні й сараю літ. Г, г, г, г; сараю літ. Ж, сараю літ. У; сараю літ. П. і літньої кухні літ. Т. Відповідно до виконаних зйомок інженерами землевпорядниками ОСОБА_13 , і ОСОБА_12 досліджувана суміжна межа (на теперішній час) вже є ламаною (не прямою) зі сторони колишнього сараю літ. П та літньої кухні літ. Т (нині двоповерховий житловий будинок), зі сторони паркану із штучного гранітного каміння, що розташований вздовж суміжної межі та сараю літ. У по тильній межі його забудови. Невідповідність могла полягати з наступних сукупних факторів. ОСОБА_2 було реконструйовано сарай літ П та літню кухню літ. Т у двоповерховий житловий будинок, шляхом добудови (+4,07 м) до цих господарських споруд приміщень у внутрішньо дворову територію, надбудови другого поверху, утеплення стін в одне каміння каменю «черепашник» (0,18 м) з облицюванням пінопласту товщиною 5 см (0,05 м) та штукатурного слою (0,03 м). Таким чином, частина стіни літ. П та літ. Т., яка могла межувати із земельною ділянкою № НОМЕР_2 збільшилась на 26 см (0,18 м+ 0,05 м+0,03 м = 0,26 м) у бік земельної ділянки № НОМЕР_2 . Сарай літ. У було перебудовано (оновлено каміння «черепашник»), але із старими розмірами, а саме: 1,80 м х 2,24 м, тому межа по лінії сараю літ. У змінитися не могла. На теперішній час паркан по суміжній межі досліджуваних земельних ділянок від сараю літ. У до колишньої літ. Т оновлено, а саме закладений стрічковий фундамент з бутобетону із встановленням сітки «рабиця» на металевих стовбурах, що могло призвести до незначного відхилення (відповідно до зйомки інженера землевпорядника ОСОБА_12 0,28 м) від історичної суміжної межі в сторону земельної ділянки № НОМЕР_2 .

- По четвертому питанню:

Судовим експертом визначити варіанти усунення невідповідностей межі земельних ділянок за адресами АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 не є можливим.

В суді апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_4 була призначена судова будівельна-технічна експертиза, висновком якої від 24 лютого 2025 року № 125-105 встановлено наступне.

В лівій верхній кутовій частині земельної ділянки АДРЕСА_2 , у власності ОСОБА_2 знаходились надвірні господарські будівлі літньої кухні літ. «Т» та сараю літ. «П», які були розташовані безпосередньо по лівій боковій межі.

На час проведення експертизи, на місці надвірних господарських будівель літ. «П,Т» знаходиться новозбудований самовільно побудований житловий 2-х поверховий будинок, який є у користуванні ОСОБА_2 .

Дослідивши на місці, а також згідно кадастрового плану земельної ділянки житловий будинок розташований безпосередньо по лівій боковій межі в верхній лівій кутовій частині земельної ділянки АДРЕСА_2 .

Виходячи з Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2023 року земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 , зареєстрована не була, а згідно даних з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку реєстрація земельної ділянки відбулася 02 листопада 2023 року.

За даними правовстановлюючих реєстраційних документах на земельну ділянку АДРЕСА_1 та висновку експертизи № 115- 108 від 10 листопада 2021 року суміжна межа між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , була зміщена в бік самочинно побудованого житлового будинку та частково проходить через всю довжину будинку.

Вказане розташування самовільно побудованого житлового будинку, відносно даних кадастрового плану земельної ділянки є порушенням ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій».

Дослідивши на місці новозбудований житловий 2-х поверховий будинок ОСОБА_2 , який знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_2 , встановлена наявність водостічної системи, а саме:

-по периметру крівлі наявність пластикових жолобів, в кутових частинах

водостічної труби з воронками, причому в лівій задній кутовій частині водостічна труба відсутня, атмосферні опади стікають з конструкції крівлі безпосередньо на земельну ділянку АДРЕСА_1 , яка межує з земельною ділянкою АДРЕСА_3 , що є порушенням ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій" пункт 6.1.41.

Виходом та дослідженням на місці новозбудованого 2-х поверхового житлового будинку, який знаходиться в користуванні ОСОБА_2 та розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2 , встановлено:

-житловий будинок на час проведення дослідження облаштований системою

трубопроводів внутрішнього водопостачання та каналізації з підключенням сантехнічних приборів в приміщеннях санвузла та кухні на 1-му поверсі, а саме: сталевої мийки, унітазу з зливним бачком, ванни.

Прокладання трубопроводів водопостачання та водовідведення новозбудованого житлового будинку ОСОБА_2 , було виконане до централізованих систем, але схеми прокладання та акту підключення за технічними умовами № 304 від 15 жовтня 2018 року, експерту не надано та в матеріалах цивільної справи такі данні відсутні. Місцем приєднання випуску системи водовідведення до комунальної мережі водовідведення діаметром 100 мм є приватна дворова мережа каналізації. Мається згода власника мереж.

Дослідити, куди саме здійснюється водовідведення стічних вод у вигрібну яму чи центральну каналізацію, не надається можливим, в зв`язку з тим, що ОСОБА_14 відмовляється відкрити люк колодязя, який залитий бетоном та розташованого безпосередньо біля житлового будинку. Зі слів ОСОБА_2 водовідведення стічних вод відбувається у вказаний колодязь, але як виконане підключення трубопроводу водовідведення встановити не надається можливим.

Встановити, чи проходять каналізаційні труби житлового новозбудованого будинку ОСОБА_2 по земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_1 не надається можливим, в зв`язку з тим, що відсутня можливість виконати земляні роботи вздовж межі суміжного землекористування як з боку земельної ділянки АДРЕСА_9 .

Але спостерігається наявність мокрого ґрунту на земельній ділянці вздовж суміжної межі з боку АДРЕСА_2 , що може свідчити про проходження труб водовідведення від новозбудованого будинку ОСОБА_2 .

Дослідивши земельну ділянку АДРЕСА_1 вздовж межі земельної ділянки № НОМЕР_1 , наявність зливної ями для водовідведення з новозбудованого будинку ОСОБА_2 не встановлена.

В наявності, на земельній ділянці АДРЕСА_3 біля новозбудованого житлового будинку який знаходиться у користуванні ОСОБА_2 є колодязь залитий шаром бетону, який ОСОБА_2 в категоричній формі відмовляється відкривати, тому встановити, як виконується водовідведення з новозбудованого житлового будинку не надається можливим. Встановити, чи порушує таке облаштування права власника земельної ділянки № НОМЕР_2 ОСОБА_4 не входить до компетенції судового експерта будівельника.

Виходом на місце, дослідженням земельних ділянок АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , а також матеріалів інвентарних справ МБТІ № 3717 та № 3710 на вказані житлові будинки, наявність старої вигрібної ями не встановлено, тому визначити, чи правильно вона утилізована, та чи не перешкоджає така утилізація використовувати земельну ділянку домоволодіння АДРЕСА_6 , не надається можливим.

Колегія суддів не приймає доводи, викладені в апеляційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

У частинах першій та другій статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відповідно до пунктів «г» та «е» частини 1 статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, за яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини 2 статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У частинах 1, 4, 7 статті 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 грудня 2021 року в справі № 354/628/16-ц зроблено висновок, що «у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. […] Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою».

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вказана будівля з добудовою знаходиться частково на земельній ділянці позивачки та затіняє її частину земельної ділянки, яка використовується нею під город та сад. Крім того, відповідачка без відповідних проектів та дозволів облаштувала каналізаційною системою, яку використовує для скидання каналізаційних стічних вод, частину якої відповідачка облаштувала на її частині земельної ділянки без її згоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно керувався тим, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав з боку ОСОБА_2 .

Обставинами, які підлягали встановленню судом у справі, що переглядається, є ті, чи порушуються права позивачки як власниці сусідньої земельної ділянки будівництвом відповідачкою житлового будинку.

Як встановлено судом ОСОБА_9 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд 22 листопада 2007 року. Межі земельної ділянки на той час не визначались. Між тим, на час отримання зазначеного державного акту на вказану земельну ділянку в лівій верхній кутовій частині цієї земельної ділянки безпосередньо по лівій боковій межі вже були побудовані надвірні господарські будівлі літньої кухні літ. «Т» та сарай літ. «П», що перебували у власності ОСОБА_2 . За даними технічної характеристики будівель та споруд станом на 10 березня 1989 року по АДРЕСА_5 зазначені будівлі літньої кухні літ. «Т» та сарай літ. «П» є кам`яними та рік їх забудови датований 1975 роком (т. 1 а.с. 45). Ці будівлі перейшли у власність ОСОБА_2 за договором дарування від 09 грудня 2005 року. Позивачка ОСОБА_4 стала власником домоволодіння по АДРЕСА_4 та земельної ділянки за цією адресою на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 12 грудня 2012 року після смерті свого батька ОСОБА_9 .

Отже, на час набуття права власності ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_4 , відповідачка ОСОБА_2 мала у власності нерухомість на земельній ділянки, якою вона користувалася з грудня 2005 року.

За висновками експерта від 24 лютого 2025 року саме на місці будівель літньої кухні літ. «Т» та сараю літ. «П» на земельній ділянці, якою користувалася з грудня 2005 року ОСОБА_2 побудувала житловий будинок без оформлення відповідних будівельних документів, зокрема, й проекту забудови.

При цьому твердження експерта про те, що суміжна межа між домоволодіннями була зміщена в бік побудованого житлового будинку ОСОБА_2 з огляду на дані кадастрового плану не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про встановлення меж земельних ділянок станом на час видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 у 2007 році.

Також не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_4 про облаштування каналізаційної системи до побудованого житлового будинку ОСОБА_2 на земельній ділянці, що належить позивачці ОСОБА_4 , про наявність не засипаної вигрібної ями та встановлення відповідачкою ОСОБА_2 на її земельній ділянці паркана.

Зазначені ОСОБА_4 обставини були досліджені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом та свого підтвердження відповідними доказами, наданими за правилами статей 76-80 ЦПК України, не знайшли.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом тієї обставини, що відповідачка побудувала будинок без отримання необхідних дозволів, не заслуговують на увагу, оскільки істотне порушення будівельних норм чи відхилення від проєкту без установлення факту порушення прав позивачки не є самостійною підставою для задоволення позову про знесення другого поверху самочинного будівництва, поданого особою, яка не наділена державою функціями зі здійснення контролю за дотриманням законодавства в архітектурно-будівельній сфері.

Відсутність в лівій задній кутовій частині водостічної труби заглушки, внаслідок чого атмосфері опади з даху побудованого будинку стікають безпосередньо на земельну ділянку ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_2 в апеляційному суді пояснила тим, що зазначена труба мала заглушку, внаслідок чого атмосферні стічні води стікали до неї на подвір`я, де вона збирала дощову воду для поливу, але на час обстеження експертом заглушка була відсутньою.

Висновок експертизи від 24 лютого 2025 року про спостереження мокрого ґрунту на земельній ділянці вздовж суміжної межі з боку будинку АДРЕСА_2 , що може свідчити про проходження труб водовідведення від новозбудованого будинку ОСОБА_2 , на який посилається позивачка, містить не категоричні твердження, а лише припущення щодо можливого негативного впливу проведених відповідачкою комунікацій до свого будинку.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивачка ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення її прав власника земельної ділянки унаслідок побудови відповідачкою житлового будинку на місці літньої кухні та сараю, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 .

Інші аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині судового рішення.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2023 року в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Це ж рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині вирішення вимог зустрічного позову, а тому апеляційним судом законність і обґрунтованість судового рішення в цій частині не перевірялась.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 червня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: О.В. Локтіонова

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року.