КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/2385/24 Головуючий у І інстанції - ШубочкінаТ.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/3106/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, -

установив:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 16 жовтня 2021 року по 25 березня 2024 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2024 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 25 березня 2024 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, транспортний засіб було зареєстровано за відповідачем.

Вищевказаний транспортний засіб придбано в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому даний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відноситься до неподільної речі.

30 грудня 2023 року відповідач, без її відома та згоди, здійснив продаж транспортного засобу марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №3245/2023/4224630 від 30 грудня 2023 року.

За таких обставин, вона, як співвласник майна, в порядку його поділу, у зв`язку з неможливістю поділу майна в натурі, бажає отримати компенсацію вартості своєї частки в спільній власності подружжя.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя, а саме частину вартості транспортного засобу марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см, номер кузова /VIN № НОМЕР_1 у розмірі 127541 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя, а саме частину вартості транспортного засобу марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см, номер кузова /VIN № НОМЕР_1 у розмірі 127541 грн. та понесені судові витрати, з яких: судовий збір в розмірі 1275, 41 грн., витрати на визначення середньо-ринкової вартості ТЗ у розмірі 1200 грн.

Крім того,23 вересня 2024 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_2 про стягнення судових витрат у даній справі.

Просила суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму 20000 грн. у відшкодування судових витрат, зокрема витрат на правову допомогу.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року зазначену вище заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення ухвалені судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що термін експлуатації транспортного засобу марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см, номер кузова /VIN № НОМЕР_2 більше 20 років.

06 червня 2023 року автомобіль був куплений за 90000 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу 3245/ транспортного засобу.

Автомобіль для його безпечної експлуатації потребував капітального ремонту, що вимагало вкладення значних коштів. Саме тому було прийнято рішення про вчинення продажу автомобіля. На день продажу автомобіля коробка передач вийшла з ладу.

30 грудня 2023 року спірний автомобіль продано. За домовленістю з покупцем ціна транспортного засобу становила 40000 грн. Ціна договору є істотною умовою. Договір купівлі-продажу автомобіля є дійсним. Питання про його недійсність не ставиться. Ціна договору у відповідності до ст.632 ЦК України була встановлена між ним та покупцем.

Вказував, що він продав спірний автомобіль в період перебування сторін у шлюбі, а тому ОСОБА_2 не могла не знати про таке відчуження майна. Разом з тим, ОСОБА_2 не оспорила вказані його дії, в тому числі визначену в договорі купівлі-продажу ціну транспортного засобу.

Відсутність її підпису на договорі купівлі-продажу ще не підтверджує відсутність її згоди на продаж автомобіля, а також того факту , що гроші від продажу автомобіля не були витрачені на потреби сім`ї.

Наголошує, що суд першої інстанції не звернув увагу, що ціна вказаного автомобіля ні на момент придбання, ні на момент його продажі не становила 255082,44 грн.

Вважає, що сума компенсації не може бути вищою за суму, за яку сторони придбали автомобіль, що становить 90000 грн.

Просив суд, скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що придбаний сторонами під час шлюбу транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в порядку статті 70 СК України, за актуальною середньо-ринковою вартістю.

До суду не було надано жодних доказів на користь того, що спірний автомобіль належить одному із подружжя особисто, а відповідач не надав актуальну оцінку транспортного засобу, крім того останній в судовому засіданні 19 вересня 2024 визнав, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном сторін.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості її частки в транспортному засобі марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, у розмірі 127541грн.

Відповідачем не надано жодних доказів про те, що спільний автомобіль продано за її згодою.

Відповідачем також не надано жодних доказів і на підтвердження того, що кошти було використано в інтересах сім`ї та на її потреби.

Крім того, вказує, що додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року у даній справі частково задоволено її заяву про стягнення компенсації вартості частки у спільному майні подружжя та стягнуто з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі грн., що також відповідає нормам процесуального права та доказам, які підтверджують такі витрати.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16 жовтня 2021 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 16 жовтня 2021 року, актовий запис №487.

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , в якому сторони записані батьками.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2024 року, справа №363/71/24, шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 25 березня 2024 року.

06 червня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №3245/2023/ відповідачем придбано транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см., номер кузова/VIN № НОМЕР_1 , за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 90000 грн.

30 грудня 2023 року відповідач здійснив продаж транспортного засобу марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см., номер кузова/VIN № НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №3245/2023/4224630 від 30 грудня 2023 року, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40000 грн.

Відповідно до листа вих. №11 від 14 травня 2024 року суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 середньо-ринкова вартість автомобіля марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см. номер кузова/VIN № НОМЕР_1 , згідно наданих матеріалів (без урахування коригування в залежності від фактичного пробігу та фактичного технічного стану транспортного засобу), складає: 255082,44 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що придбаний сторонами під час шлюбу транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в порядку ст. 70 СК України, за актуальною середньо-ринковою вартістю та дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості її частки в транспортному засобі марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, у розмірі 127541 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини 1, 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц (провадження №61-10442св18) зазначено, що «при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна».

У постанові від 09 грудня 2020 року у справі №301/2231/17 (провадження №61-5392св19) Верховний Суд зазначив, що «у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2024 року, справа №363/71/24, шлюб між сторонами розірвано.

Копією договору купівлі-продажу №3245/2023/4224630 від 30 грудня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 продав ОСОБА_5 транспортний засіб марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см., номер кузова/VIN № НОМЕР_1 , зареєстрований за продавцем 06 червня 2023 року підрозділом МВС ТСЦ 3245.

За змістом п. 3.1. вказаного договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40000 грн.

Відповідно до листа вих. № 11 від 14 травня 2024 року суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 середньо-ринкова вартість автомобіля марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см. номер кузова/VIN № НОМЕР_1 , згідно наданих матеріалів (без урахування коригування в залежності від фактичного пробігу та фактичного технічного стану транспортного засобу), складає: 255082,44 грн.

З наведеного вбачається, що спірний автомобіль було придбано в період шлюбу, укладеного між сторонами, а тому останній в силу вимог ст. 60 СК України належав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Даних про те, що відповідачем спірний автомобіль був відчужений за письмовою згодою позивача або даних про те, що кошти, отримані внаслідок відчуження транспортного засобу, були витрачені в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.

Встановивши, що сторони придбали автомобіль марки AUDI, модель А6, 2002 року випуску, колір чорний, об`єм 2496 куб.см. номер кузова/VIN № НОМЕР_1 , під час перебування у зареєстрованому шлюбі, і що відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_2 , суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.

В постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18 (провадження № 61-8383св19), зазначено, що «у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість».

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала лист №11 від 14 травня 2024 року суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 255082,44 грн.

Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, а тому наданий позивачем лист підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у вищенаведеній постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що висновок суб`єкта оціночної діяльності, на який посилався суд першої інстанції не є належним та допустимим доказом в частині визначення середньої ринкової вартості автомобіля, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 у встановленому процесуальним законом порядку не спростував вартість спірного автомобіля, зокрема, на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав та не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року.

В частині оскарження апелянтом додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 23 вересня 2024 року до суду надійшла заява адвоката Коломійця І.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , про вирішення питання, щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 20000 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду надано: копію Договору про надання правової (правничої) допомоги від 24 квітня 2024 року; копію Додатку №1 до договору від 24 квітня 2024pоку; копію Звіту (Акт) про надану правничу допомогу від 13 травня 2024pоку; копію Фіскального чеку від 14 травня 2024 року; копію Фіскального чеку від 14 травня 2024 року; копію Звіту (Акт) про надану правничу допомогу від 28 червня 2024pоку; копію Фіскального чеку від 28 червня 2024 року; копію Звіту (Акт) про надану правничу допомогу від 16 липня 2024 року; копію Фіскального чеку від 16 липня 2024року; копію Звіту (Акт) про надану правничу допомогу від 19 вересня 2024pоку: копію Фіскального чеку від 19 вересня 2024року.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України, визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі №927/237/20).

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04).

Колегія суддів звертає увагу, що під час ухвалення додаткового рішення, судом першої інстанції було враховано предмет позову, його ціну, зміст позовної заяви та докази долучені до неї.

Крім того, суд першої інстанції виходив з обсягу реальних та фактично наданих послуг, з урахуванням переліку послуг, що був визначений сторонами у додатку до договору та у акті наданих послуг, кількість судових засідань та їх проведення без участі представника позивача (за його заявою), а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що заявлені витрати представником позивача не відповідають критерію розумності, неспівмірні із виконаною роботою, а їх відшкодування, за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи, матиме надмірний характер.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника позивача та відшкодуванню судових витрат у розмірі 15000 грн., а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 4500 грн.

На підтвердження понесений судових витрат на правову (правничу) допомогу представником позивача було додано до відзиву на апеляційну скаргу: Договір про надання правової (правничої) допомоги від 24 квітня 2024 року, фіскальний чек від 01 листопада 2024 року про оплату Тельновою А.С. послуг адвоката на суму 4500 грн., звіт (акт) про надану правничу допомогу від 01 листопада 2024 року, додаток №2 від 28 жовтня 2024 року до договору про надання правничої допомоги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що представник позивача, відповідно до вимог ЦПК України надіслав відзив на апеляційну скаргу відповідачу ОСОБА_1 , що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення, проте, клопотання про зменшення розміру судових витрат від відповідача до апеляційного суду не надходило.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що визначений Тельновою А.С. розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4500 грн., понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, є завищеним, з огляду на наступне.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15 вересня 2021 року у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений і в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18.

Проаналізувавши надані заявником докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції в розмірі 4500 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру; такі витрати не співрозмірні з виконаною роботою під час розгляду апеляційної скарги відповідача судом апеляційної інстанції.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторін тощо (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2022 року №640/16093/21).

За вказаних обставин та з огляду на фактичний об`єм послуг, наданих адвокатом, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі - 3000 грн., оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 вересня 2024 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба