Провадження № 2/734/566/25 Справа № 734/1177/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 квітня 2025 року селище Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Іванюка Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Ієвлевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Козелець цивільну справу за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за заявою подружжя -,

в с т а н о в и в:

Заявники звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу. Подану заяву обґрунтовано тим, що 12.06.2023 року між ними був укладено шлюб, який зареєстрований Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ). актовий запис № 50. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місцем проживання дитини після розлучення визначено місце проживання матері ОСОБА_2 , проти чого позивач не заперечує. Посилаючись на те, що подружнє життя у них не склалося, шлюбні відносини не підтримують, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, просили розірвати шлюб та визнати місце проживання спільної дитини разом з матір`ю.

Заявники подали заяви, у яких просили розглядати справу без їх участі, заявлені вимоги підтримають та просять задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно з ч. 3ст. 293 ЦПК України та п. 4 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має неповнолітніх дітей.

Відповідно до положень Сімейного кодексу України (надалі за текстом -СК України), шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, в порядку, встановленому ст. 109 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу.

При цьому, згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб», розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Згідно зі статтями104,114 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Встановлено, що 12.06.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладено шлюб, який зареєстрований Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ), актовий запис № 50.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місцем проживання дитини після розлучення визначено місце проживання матері ОСОБА_2 , проти чого позивач не заперечує.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільне господарство не ведеться, примирення не можливе. Відтак, суд вважає, що збереження шлюбно-сімейних стосунків між заявниками не можливе і суперечить інтересам подружжя, а тому спільна заява в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо вимог про визначення місця проживання дитини суд приходить до наступного висновку.

Як слідує з тексту спільної заяви, місцем проживання дитини після розлучення визначено місце проживання матері ОСОБА_2 , проти чого позивач не заперечує. Отже, у своїй заяві сторони не оспорюють місце проживання спільної доньки ОСОБА_3 . Тобто спору між сторонами щодо місця проживання дитини не існує.

У зв`язку з вищевикладеним, оскільки сторони, в порядку ч.1 ст.160 СК України, самостійно досягли згоди стосовно місця проживання дитини, відсутні підстави для вирішення цього питання судом, оскільки між сторонами відсутній спір стосовно цього.

Крім того, за ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У даному випадку жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права на проживання з нею неповнолітньої дитини.

Так, в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року №200/952/18 останній зазначив, що суд, у разі відсутності спору між сторонами, може, а незобов`язаний, визначити місце проживання дитини. Крім того, 11 вересня 2024 Велика Палата Верховного Суду на наслідками розглянула справи №201/5972/22 виснувала, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Також Велика Палата вказувала, що розгляд заяв про встановлення факту самостійного виховання дитини не може здійснюватися в окремому провадженні, оскільки у таких справах існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

За обставинами розглядуваної справи, враховуючи позицію сторін, які в досудовому порядку досягли згоди стосовно місця проживання дитини, а також зважаючи на те, що жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права заявника, суд дійшов висновку, що у частині задоволення вимог заяви про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити.

Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст. 113 СК України). Заявниця не просила відновлювати їй дошлюбне прізвище, тому після розірвання шлюбу надалі іменується прізвищем, отриманим після реєстрації шлюбу з відповідачем.

Керуючись ст. ст.12,13,81,259, 263-265, 293, 352 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за заявою подружжя - задовольнити.

Розірвати шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12.06.2023 у Департаменті адміністративних послуг Вінницької міської ради, (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ), актовий запис № 50.

У решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя