КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 369/3565/21 Апеляційне провадження № 22-ц/824/4832/2025Головуючий у суді першої інстанції - Янченко А.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Кашперська Т.Ц., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 , про стягнення інфляційного збільшення, нарахованого на суму заборгованості, вісім відсотків річних та пені за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення інфляційного збільшення, нарахованого на суму заборгованості, 8 % річних та пені за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_3 не виконала своїх зобов?язань позичальника за договором позики від 17.02.2016, не повернула і прострочила повернення позики в розмірі 1 957 246 грн.

Так, судовим рішенням в справі № 369/9135/17 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у загальному розмірі 3 499 507 грн. 98 коп., з яких: 1 957 246 грн 00 коп. - заборгованість за договором позики, 267 359 грн 80 коп. - інфляційні втрати, 205 913 грн 00 коп. - вісім процентів річних, а також 1 068 989 грн 18 коп - пеня.

При цьому, інфляційні витрати, вісім процентів річних та пеня, заявлені ОСОБА_4 та стягнуті за судовим рішенням у справі № 369/9135/17 за період прострочення по 07 листопада 2018 р. включно.

Разом з тим, зазначала, що заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн 00 коп. погашена не була.

У свою чергу, позивачка вказувала, що договором позики передбачена відповідальність позичальника за прострочення ним виконання грошового зобов?язання, а саме - сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 8% річних від простроченої суми та пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповернених сум позики за кожен день.

Також, позивачка зазначила про порушення відповідачем таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність та в якості підтвердження своїх тверджень навела відповідні обставини.

Позивачкою в позові обгрунтовано розрахунок розміру заявлених вимог, в тому числі, пені в розмірі 1 123 313 грн. 05 коп., 8% річних в розмірі 362 492 грн 68 коп., інфляційного збільшення в розмірі 256 707 грн 77 коп. за період з 08.11.2018 по 10.03.2021.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.10.2024 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 479 655 грн. 25 коп., в тому числі: інфляційні втрати в розмірі 256 707 грн. 77 коп., вісім процентів річних в розмірі 362 492 грн. 68 коп. та пеню за період з 08.11.2018 по 12.03.2020 в розмірі 860 454 грн. 80 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 9 677 грн. 00 коп. (т. 1, а.с. 212-223).

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції помилково взяв за основу у мотивацію свого рішення висновки, викладені у постанові Київського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі 369/9135/17, яка була не чинна та скасована постановою Київського апеляційного суду від 10.02.2022 в частині стягнення заборгованості у загальному розмірі 3499507,98 грн. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київського області від 24.06.2019 залишено без змін лише в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1957246 грн. 00 коп.

За вказаних обставин, вважає, що позивачка неправильно визначила підстави свого позову, а суд першої інстанції не перевірив чинність постанови Київського апеляційного суду, на яку посилається позивачка.

Зазначає про неврахування судом першої інстанції, що після закінчення строку користування позикою позивачка втратила право на нарахування процентів.

Також, вказує, що суд першої інстанції неправильно визначив строк позовної давності для стягнення пені, інфляційного збільшення та 8 % річних по 625 ЦК України за період з 08.11.2018 по 10.03.2021 за умовами договору позики від 17.02.2016, оскільки строк дії договору закінчився 15.07.2017.

Зауважує, що судом першої інстанції незаконно покладено на відповідачку подвійну відповідальність за невиконання одного і того ж порушення умов договору позики, а саме стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та стягнення інфляційного збільшення разом з 8 % річних, оскільки після закінчення договору стягується лише 3 % річних по ст. 625 ЦК України (т. 2, а.с. 1-11).

У судовому засіданні представники відповідача та третьої особи апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.02.2016 між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 9358276 грн., а позичальник зобов`язувався повернути позику у визначений даним договором строк та на визначених договором умовах.

Відповідно до п. 6.1 договору позика повертається протягом восьмимісячного строку до 15.07.2017 шляхом щомісячної виплати частини позики з 10 по 15 числа кожного місяця, починаючи з грудня 2016 року згідно погодженого графіку.

Як передбачено п. 16 договору позики, у випадку прострочення позичальником виконання умов договору він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст. 625 ЦК України, а саме: на вимогу позикодавця позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8 % річних від простроченої суми.

У відповідності до п. 17 договору позики у випадку порушення позичальником графіку повернення позики, зазначеного у п. 6.2 договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповернених сум позики за кожен день прострочення виконання договору.

Згідно з п. 19 договору позики сторони домовились про збільшення строків позовної давності для стягнення пені за договором до строків позовної давності основного зобов`язання, а саме до трьох років.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, у серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 1957246 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 299422 грн. 92 коп., вісім процентів річних у розмірі 288572 грн. 46 коп., пеню у розмірі 300 000 грн. 00 коп. та судові витрати у розмірі 23452 грн. 26 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 17.02.2017 у загальному розмірі 3499507 грн. 98 коп., з яких:заборгованість за договором позики у розмірі 1957246 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 267359 грн. 80 коп., вісім процентів річних у розмірі 205913 грн. 00 коп. та пеня у розмірі 1068989 грн. 18 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 39205 грн. 05 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 10.02.2022 постанову Київського апеляційного суду від 17.10.2019 в частині скасування рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2019 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 1957246 грн. 00 коп. та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в загальному розмірі 3499507 грн. 98 коп. скасовано. Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2019 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 1957246 грн. 00 коп. залишено без змін.

При цьому, як вбачається зі змісту вказаної постанови, суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 17.10.2019 у вищенаведеній частині, виходив з того, що у даній справі суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг позивача та відповідача, в порушення принципу диспозитивності скасував рішення суду першої інстанції в частині складової вимоги заборгованості - основного боргу у розмірі 1957246 грн. 00 коп., тобто в тій частині, яка в апеляційному порядку сторонами (позивачем та відповідачем) не оскаржувалось, що, у свою чергу, вказує на наявність підстав за положеннями статті 370 ЦПК України при розгляді справи за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_5 , що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, для скасування колегією суддів апеляційного суду раніше прийнятої постанови Київського апеляційного суду від 17.10.2019 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 1957246 грн. 00 коп. та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в загальному розмірі 3499507грн. 98 коп.

Отже, вказаними судовими рішеннями вирішено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 1957246 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 267359 грн. 80 коп., вісім процентів річних у розмірі 205913 грн. 00 коп. та пеня у розмірі 1068989 грн. 18 коп. за період з 16.02.2017 до 07.11.2018.

Будь-яких належних достатніх та допустимих доказів того, що відповідачка повністю або частково повернула позивачці борг за договором позики, матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що оскільки заборгованість за договором позики у розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. погашена не була, вона має право на отримання від відповідачки пені в розмірі 1123313 грн. 05 коп., 8% річних в розмірі 362 492 грн 68 коп., інфляційного збільшення в розмірі 256 707 грн. 77 коп. за період з 08.11.2018 по 10.03.2021.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6статті 3 ЦК України). Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Підставою для застосування положень ст. 625 ЦК України є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у строк встановлений законом чи договором.

Системний аналіз вказаних вище норм закону та положення п. 16 договору позики свідчить про те, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст. 625 ЦК України, а саме, сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 8 % річних від простроченої суми, настає з моменту невиконання зобов`язання в визначений сторонами строк.

Також, статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За правилом ст.ст. 550,551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. ЇЇ розмір збільшується в залежності від продовження правопорушення.

Як вже зазначалося вище, п.17 договору позики сторони погодили, що у випадку порушення позичальником графіку повернення позики, зазначеного в пункті 6.2 договору, позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від своєчасно неповернених сум позики за кожен день прострочення виконання договору.

Таким чином, встановивши, що частина позики в розмірі 1 957 246 грн. 00 коп. не була повернута відповідачкою ані до 15 липня 2017 року, ані після ухвалення судами вищенаведених рішень, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки інфляційних втрат у розмірі 256707 грн. 77 коп. та 8 % річних у розмірі 362492 грн. 68 коп. за період з 08 листопада 2018 року по 10 березня 2021 року, що відповідає положенням ст. 625 ЦК України та п. 16 договору позики.

Крім того, врахувавши положення п. 15 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України та постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 за № 211 із подальшими змінами, якою з 12.03.2020 на всій території України було установлено карантин, що частково діяв протягом періоду, за який нараховується, а саме з 12.03.2020 по 10.03.2021, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовної вимоги позивачки про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики та правомірно стягнув з відповідачки на користь позивачки пеню у розмірі 860454 грн. 80 коп. за період з 08.11.2018 по 11.03.2020.

Посилання апелянта на те, що після закінчення строку користування позикою позивачка втратила право на нарахування процентів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки проценти за укладеним між сторонами договором позики не нараховувалися.

У свою чергу, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягають положення ст. 625 ЦК України.

Отже, у даному випадку, апелянт помилково ототожнює проценти за користування позикою, сплата яких передбачена положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, та проценти, які нараховуються у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання.

Доводи апелянта щодо покладення судом на нього подвійної відповідальності колегія суддів відхиляє, як необгрунтовані, оскільки заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Також,є безпідставними доводи апелянта щодо неможливості нарахування інфляційних втрат у зв`язку з визначенням сторонами у договорі позики еквіваленту у іноземній валюті, оскільки п. 2 договору позики визначено, що розмір позики становить 9358276 грн., тобто сторони визначили і погодили передачу і отримання коштів саме у гривні, а відтак нарахування інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання є правомірним.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його запереченнями щодо позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 , про стягнення інфляційного збільшення, нарахованого на суму заборгованості, вісім відсотків річних та пені за договором позики - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 10 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді Т.Ц. Кашперська

О.В. Кафідова