МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2025 р. Справа №757/10040/24-ц

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Білоцької Л.В., із секретарем Хоменко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду у селищі Макарів Київської області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Левченко Яна Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Якименко Валентина Онисимівна про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини, визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі позивач, позикодавець) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач-1, позичальник), ОСОБА_3 (далі відповідач-2), ОСОБА_4 (далі відповідач-3), треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Левченко Яна Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Якименко Валентина Онисимівна про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини, визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації та визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову вказав, що 28.10.2019 року, він уклав з ОСОБА_2 Договір позики, відповідно до якого він як позикодавець надав позичальникові, а останній зобов`язався повернути позику в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів в порядку та на умовах, визначених даним Договором. На виконання вимог п.2.1.1 Договору 28.10.2019 року позичальником було складено розписку, що засвідчує факт отримання останнім позики.

Згідно з п. 1.2 Договору сторони дійшли згоди, що позика має бути повернута позичальником повністю не пізніше 28.10.2020 року. Однак, незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики, вказану суму позики відповідач не повернув.

13.04.2023 року Печерським районним судом міста Києва винесено рішення у справі №757/25215/22-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 16 382,05 дол. США, з яких 10 000 дол. США - основний борг, 1 200.57 дол. США - проценти згідно з п. 1.3 Договору позики, 671,94 - штрафні санкції згідно з п. 3.5. Договору позики, 4 509,54 - штрафні санкції згідно з п. 3.5. Договору позики та судовий збір в розмірі 6 169,57 грн.

Однак, до цього часу заборгованість за вищевказаним рішенням суду залишається непогашеною ОСОБА_2 . В добровільному та примусовому порядку заборгованість не погашалась.

Таким чином позивач вважає, що він має всі підстави для стягнення боргу з ОСОБА_2 .

Виконавчий лист № 757/25215/22-ц, виданий Печерським районним судом міста Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 перебуває на виконанні в приватної виконавиці виконавчого округу міста Києва Левченко Яни Олександрівни.

В ході примусового виконання приватним виконавцем направлено запити до обліково-реєстраційних установ щодо зареєстрованих транспортних засобів за боржником, наявних відкритих рахунків в банківських установах, ДПСУ, Державної міграційної служби України, Державної прикордонної служби України, Державної митної служби України, Київської митниці. Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві, здійснено виклик фізичної особи, тощо. Приватною виконавицею виконавчого округу міста Києва Левченко Яною Олександрівною вчинено передбачені Законом України «Про виконавче провадження» дії задля виконання рішення суду, однак, активів в боржника не виявлено.

В ході виконання, згідно наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації, встановлено, що боржник - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , являється спадкоємцем за законом після ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкова справа заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. за №1/2021. З метою звернення стягнення на майно боржника, яке не зареєстроване за ним у встановленому законом порядку, необхідно було встановити факт спадкування боржником ОСОБА_2 , майна після смерті його батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Приватна виконавиця Левченко Я.О. звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. щодо надання інформації чи являється боржник ОСОБА_2 спадкоємцем майна ОСОБА_5 .

22.01.2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. надійшла відповідь на вимогу приватної виконавиці в якій зазначено, що ОСОБА_2 своєю заявою відмовився від прийняття спадщини після свого батька ОСОБА_5 , у зв`язку з чим майно, що залишилося після смерті померлого ОСОБА_2 не успадковував, та не є стороною договору про поділ спадщини.

Таким чином, ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача-1, успадкувала 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , який є рідним братом відповідача-1, успадкував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, позивач вважає, що ОСОБА_2 намагається уникнути виконання зобов`язань перед позивачем з виконання судового рішення. Відмова ОСОБА_2 від прийняття спадщини на користь близьких родичів (матері та брата) не була спрямована на настання реальних правових наслідків, а спрямована на приховання майна від виконання зобов`язань за судовим рішенням. Відповідач-1, знаючи про не виконане судове рішення зі сплати заборгованості на користь позивача у розмірі 16 82,05 доларів США, та за відсутності будь-якого іншого майна і доходів, на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення цієї заборгованості, вчинив вказаний правочин на користь близьких родичів, внаслідок чого втратив платоспроможність перед кредитором за грошовим зобов`язанням.

Метою позовних вимог про визнання права власності на частки об`єктів нерухомості є забезпечення введення відповідача-1 у володіння майном, якого він позбавився.

Враховуючи викладене, позивач просив суд:

-визнати недійсною відмову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

-визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.08.2021, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. на ім`я ОСОБА_3 , в частині успадкування 1/6 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.08.2021, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. на ім`я ОСОБА_3 , в частині успадкування 1/6 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.08.2021, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. на ім`я ОСОБА_4 , в частині успадкування 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ;

-стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11.03.2024 року дану справу передано за підсудністю до Фастівського міськрайонного районного суду Київської області.

Ухвалою Фастівського міськрайонного районного суду Київської області від 07.05.2024 року дану справу передано за підсудністю до Макарівського районного суду Київської області.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2024 року дану справу передано на розгляд судді Білоцькій Л.В.

Ухвалою суду від 03.06.2024 року позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі - п`ятиденний строк для подання до суду своїх пояснень щодо позову або відзиву.

28.08.2024 року до суду надійшов відзив відповідача-1 ОСОБА_2 , який враховуючи обґрунтування поновлення строку на його подачу, прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач заперечуючи позовні вимоги, вказав, що його відмова від прийняття спадщини була вільним виявленням його волі, спрямована на дійсне настання наслідків такої відмови. При вчиненні правочину його внутрішня воля відповідала зовнішньому прояву та відсутнє введення в оману. Таким чином, відсутні ознаки фіктивності та фраудаторності відмови від прийняття спадщини після смерті батька та відсутні правові підстави для визнання такої відмови недійсною. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що відмова від прийняття спадщини була спрямована на приховання майна від виконання зобов`язань за судовим рішенням. При цьому, відмова від прийняття спадщини була здійснена більш як за рік до подання позивачем позовної заяви про стягнення боргу і майже за два роки до винесення судом рішення у справі № 757/25215/22-ц та відкриття виконавчого провадження. Отже, сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину до ухвалення судового рішення про стягнення коштів, задовго до відкриття виконавчого провадження, як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому. Посилання позивача на те, що він достеменно знав про судове рішення та такими діями намагається приховати майно від виконання зобов`язань за судовим рішенням є цілком не правдивими та такими, що не відповідають дійсності. Крім того, вказав, що не будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, набуває ознак фраудаторності, а лише такий, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, оскільки саме в цьому випадку завдається шкода кредитору, який втрачає можливість звернення стягнення на майно боржника. Він відмовився від прийняття спадщини 29.06.2021 року. Втім позивачем не надано доказів того, що саме на той момент, після відмови, він став неплатоспроможним та його майновий стан унеможливив виконання ним зобов`язання. Позивач надає аргументацію та докази того, що станом на теперішній час він є неплатоспроможним, у нього відсутнє будь-яке майно та грошові кошти, на які можна звернути стягнення. Втім відомості про його майновий стан станом на час вчинення правочину, а саме відмови від прийняття спадщини - відсутні. Це має важливе значення для визнання відмови від спадщини фраудаторним правочином, оскільки він саме на той момент, а не зараз, повинен був стати неплатоспроможним. Тож його відмова від прийняття спадщини за своєю суттю не являється фраудаторною, а отже в силу ст. 234 ЦК України не являється фіктивною, оскільки метою такої відмови була не формальна відмова від права власності задля уникнення негативного наслідку боргового зобов`язання, а являла собою реальне волевиявлення сторони. Наразі він жодним чином не має відношення до майна, від успадкування якого відмовився, у жодному з житлових будинків він не проживає, земельною ділянкою не користується. Вказане свідчить про дійсність волі та добросовісність його намірів при вчиненні вказаного правочину. Також посилався на те, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч. 2 ст. 1274 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч. 5 ст. 1274 ЦК України). Відмова від спадщини - односторонній правочин, недійсність якого може бути визнана на загальних підставах у порядку цивільного судочинства. Вважає, що матеріали справи не містять доказів того, що під час подання ним заяви про відмову від прийняття спадщини існували обставини, зумовлені ст.ст. 225, 229-231, 233 ЦК України, як то зазначено в статті 1274 ЦК України. У зв`язку з цим позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ним не доведено факту умисного вчинення ним дії щодо ухилення від виконання можливих майбутніх судових рішень (адже як зазначалось, на той час навіть судової справи ще не існувало). Відмова від прийняття спадщини не вчинена з метою приховування цього майна від можливого виконання в майбутньому за його рахунок можливих судових рішень про стягнення грошових коштів. Він вчинив правочин, яким виразив свою волю, відмовився від свого права власності, з того моменту і по теперішній час своєї волі не змінив, зазначеними об`єктами нерухомості не користується та не має до них іншого відношення. Це вказує на те, що його внутрішня воля відповідала і відповідає зовнішньому її вираженню. Він відмовився від такого права, примушування та визнання в судовому порядку права власності за ним вважає неправомірним. Тому відповідач просив: поновити йому строк для подання відзиву на позовну заяву; відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; покласти на ОСОБА_1 всі судові витрати, в тому числі стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

04.09.2024 року від позивача надійшла відповідь на відзив, яка прийнята судом та приєднана до матеріалів справи. У відповіді на відзив позивач заперечуючи викладені відповідачем обставини у відзиві просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові.

26.09.2024 року від відповідача-1 надійшли заперечення, які прийняті судом та приєднані до матеріалів справи. У запереченнях відповідач-1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві.

Ухвалою суду від 22.01.2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 03.03.2025 року, який в подальшому відкладено на 03.04.2025 року.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача-1 Каращук Ю.І. проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні.

Від приватного нотаріуса Якименко В.О. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Інші належним чином повідомлені учасники справи у судове засідання не з`явилися, причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вказав позивач у позові та що не заперечив відповідач-1, 28.10.2019 року, позивач уклав з відповідачем-1 ОСОБА_2 Договір позики, відповідно до якого він як позикодавець надав позичальникові, а останній зобов`язався повернути позику в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів в порядку та на умовах, визначених даним Договором. На виконання вимог п.2.1.1 Договору 28.10.2019 року позичальником було складено розписку, що засвідчує факт отримання останнім позики. Згідно з п. 1.2 Договору сторони дійшли згоди, що позика має бути повернута позичальником повністю не пізніше 28.10.2020 року. Однак, незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики, вказану суму позики відповідач-1 не повернув. 13.04.2023 року Печерським районним судом міста Києва винесено рішення у справі №757/25215/22-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 16 382,05 дол. США, з яких 10 000 дол. США - основний борг, 1 200.57 дол. США - проценти згідно з п. 1.3 Договору позики, 671,94 - штрафні санкції згідно з п. 3.5. Договору позики, 4 509,54 - штрафні санкції згідно з п. 3.5. Договору позики та судовий збір в розмірі 6 169,57 грн. Однак, до цього часу заборгованість за вищевказаним рішенням суду залишається непогашеною ОСОБА_2 . В добровільному та примусовому порядку заборгованість не погашалась.

06.08.2023 року Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі № 757/25215/22-ц (а.с. 18-19).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Левченко Я.О. від 07.09.2023 року відкрито виконавче провадження № 72715205 з виконання виконавчого листа № 757/25215/22-ц, виданого 06.08.2023 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (а.с. 15-16).

В ході примусового виконання виконавчого листа у справі № 757/25215/22-ц приватним виконавцем Левченко Я.О. встановлено, що боржник - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , являється спадкоємцем за законом після ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкова справа заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. за №1/2021 (а.с. 21-22).

З метою звернення стягнення на майно боржника, яке не зареєстроване за ним у встановленому законом порядку, необхідно було встановити факт спадкування боржником ОСОБА_2 , майна після смерті його батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Приватна виконавиця Левченко Я.О. звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. щодо надання інформації чи являється боржник ОСОБА_2 спадкоємцем майна ОСОБА_5 .

22.01.2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якименко В.О. надійшла відповідь на вимогу приватної виконавиці в якій зазначено, що ОСОБА_2 своєю заявою відмовився від прийняття спадщини після свого батька ОСОБА_5 , у зв`язку з чим майно, що залишилося після смерті померлого ОСОБА_2 не успадковував, та не є стороною договору про поділ спадщини (а.с. 34).

З свідоцтв про право на спадщину за законом від 10.08.2021 року встановлено, що ОСОБА_3 , яка є матір`ю відповідача-1, успадкувала після смерті ОСОБА_5 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20-22, 36-38).

ОСОБА_4 , який є рідним братом відповідача-1, після смерті ОСОБА_5 , успадкував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 64, 65-66).

Про хід виконавчого провадження № 72715205 позивачем подано Інформацію про виконавче провадження від 14.02.2024 року (а.с. 54-59).

На підтвердження своїх заперечень викладених у відзиві щодо того, що ОСОБА_2 внаслідок відмови від прийняття спадщини не перестав бути платоспроможним, в нього є майно, на яке можна звернути стягнення, відповідач-1 подав Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 22.10.2024 року (а.с. 226-227), постанову про арешт майна боржника від 22.10.2024 року (а.с. 230-231).

Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до частини другої та п`ятої статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином.

Відповідно до статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом.

Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).

Касаційний суд вже зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21).

Контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши наступне: «…договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20.

Щодо вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, суд зазначає наступне.

Звертаючись до суду, позивач мотивував позовну вимогу про визнання недійсною відмову ОСОБА_2 від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 тим, що відповідач-1, знаючи про невиконане судове рішення зі сплати заборгованості на користь позивача у розмірі 16 82,05 доларів США, та за відсутності будь-якого іншого майна і доходів, на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення цієї заборгованості, вчинив вказаний правочин на користь близьких родичів, внаслідок чого втратив платоспроможність перед кредиторами за грошовими зобов`язаннями.

Позивач зазначив, що відмовившись від спадщини у вигляді частки спадкового майна на користь своєї матері ОСОБА_3 та свого рідного брата ОСОБА_4 мав на меті не допустити звернення стягнення на його частку у нерухомому майні.

Відповідач стверджує, що позивач не надав докази того, що саме на момент відмови від спадщини ОСОБА_2 перестав бути платоспроможним, хоча його майновий стан за цей період міг змінитися. Звертав увагу, що не будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, набуває ознак фраудаторності, а лише такий, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, оскільки саме в цьому випадку завдається шкода кредитору, який втрачає можливість звернення стягнення на майно боржника.

Вважав той факт, що відповідач протягом певного часу не виконує грошове зобов`язання не доводить того, що він був неплатоспроможним.

В судовому засіданні представник відповідача також вказував, що ОСОБА_2 є засновником (учасником) юридичних осіб Товариства з обмеженою відповідальність «ЕЛМОБ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛМОБ КОМПАНІЯ» та є власником торгової марки, що, на його думку, доводить, що ОСОБА_2 внаслідок відмови від прийняття спадщини не перестав бути платоспроможним та в нього є майно на яке можна звернути стягнення, на підтвердження вказаного надав копію Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с. 226-227).

У даному випадку суд зазначає, що хоча відмова від спадщини мала місце до ухвалення судового рішення у справі № 757/25215/22-ц, проте відповідач-1 знаючи про невиконані грошові зобов`язання перед позивачем до пред`явлення позову про стягнення боргу створив умови щоб не допустити звернення стягнення на його частку у нерухомому майні в майбутньому, зменшив обсяг майна на яке можливо звернути стягнення.

Суд зауважує, що застосування конструкції «фраудаторність» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належить те, що внаслідок учинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна (постанова КЦС від 24.02.2021 у справі №757/33392/16-ц).

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги обставини справи у їх сукупності, воля ОСОБА_2 під час вчинення цього правочину не відповідала зовнішньому її прояву про реальний перехід права власності на нерухоме майно та була направлена на приховання майна від виконання судових рішень про стягнення з нього грошових коштів в майбутньому, тому цей правочин є фраудаторним.

Щодо вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності та визнання за відповідачем-1 права власності суд зазначає наступне.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року в справі № 316/2082/19).

Функціональним призначенням процедурних норм є «обслуговування» приватно-правових норм. З урахуванням того, що процедурні норми виконують тільки функцію «обслуговування» приватно-правових норм, то у разі якщо існує суперечність, то вона має вирішуватися на користь приватно-правової норми (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 вказано, що «необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину».

Тому вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності не є належними, оскільки для повернення майна боржнику оспорювання реєстраційних дій (рішень, записів) щодо цього майна не вимагається, а вимоги про повернення майна боржнику позивач не заявляв.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності поданих сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання недійсною відмову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача у розмірі 1 211,20 грн. підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 - пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 265, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Левченко Яна Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Якименко Валентина Онисимівна про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини, визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації та визнання права власності на майно задовольнити частково.

Визнати недійсною відмову ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211, 20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 11.04.2025 року.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 : АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Левченко Яна Олександрівна: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 15, офіс 107.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Якименко Валентина Онисимівна: 01034, м. Київ, вул. Золотоворітська, 2.

Суддя Л.В. Білоцька