КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6769/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року місто Київ

справа № 367/12802/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 -ОСОБА_5 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Горбачової Ю.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати недійсним договір дарування, укладений 05 жовтня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:122:1728, площею 0,0616 га;

визнати недійсним договір дарування, укладений 05 жовтня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:122:1701, площею 0,112.

19 грудня 2024 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій остання просила накласти арешт на земельні ділянки кадастровий номер :01:122:1728, площею 0,0616 га та кадастровий номер :01:122:1701, площею 0,112 га, що належать відповідачу на праві власності.

Заява обґрунтована тим, що чоловіку позивача ОСОБА_7 належали дві земельні ділянки з кадастровим номером :01:122:1728, площею 0,0616 га, з кадастровим номером :01:122:1701, площею 0,112та останній ніколи не висловлював жодних міркувань про відчуження земельних ділянок.

Вказувала, що позивачу в жовтні 2024 року стало відомо, що земельні ділянки було начебто відчужено ОСОБА_7 на користь його старшого сина від першого шлюбу ОСОБА_6 на підставі договорів дарування.

Зазначала, що на момент укладення договорів дарування земельних ділянок що вчинено 05жовтня 2012 року відповідачбув неповнолітнім, мав повних 17 років.

За змістом оскаржуваного договору зазначено, що договір укладається за згодою наданою Розпорядженням Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про надання дозволу на вчинення правочину від 03 жовтня 2012 року.

Посилалася на те, що 23 жовтня 2024 року Святошинська районна в м.Києві державна адміністрація надала лист, про те, що зазначене розпорядження від 03 жовтня 2012 року «Про надання дозволу на укладання договору дарування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:122:1728; :01:122:1701 неповнолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » адміністрацією не видавалось.

Вказувала, що 05 травня 2022 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №99 у зв`язку з відсутністю інформації про місцезнаходження з 04 травня 2022 року військовослужбовець ОСОБА_7 вважається безвісті зниклим за особливих обставин, а у провадженні Святошинського районного суду розглядається справа про оголошення його померлим.

Вважаючи, що земельні ділянки можуть бути об`єктом спадкової маси, позивачі звернулись за захистом своїх прав до суду з позовом про визнання договорів дарування земельних ділянок недійсними.

Зазначала, що вказаний захід забезпечення позову необхідно застосувати, оскільки якщо це не зробити, то існує ризик відчуження спірних земельних ділянок, що в подальшому зумовить неможливість виконання рішення суду.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської областівід 23 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бордунова Н.О. про забезпечення позову - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що вид забезпечення позову, про який просять позивачі є домірним заявленим позовним вимогам та немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки земельні ділянки залишаються в його володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час.

Вказувала, що перебування земельних ділянок у власності відповідача без жодних обмежень на час спору встановлює ризик їх відчуження на користь третіх осіб, тому невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту може істотно ускладнити ефективний захист прав позивачів у випадку задоволення їх позову.

Зазначала, що таким видом забезпечення позову, як накладення арешту буде забезпечено збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви про забезпечення позову вбачається, що предметом позову є визнання правочинів недійсними, інших позовних вимог, направлених на захист майнових прав заявника (позивача), де предметом спору виступали б земельні ділянки, позовна заява не містить.Таким чином, позивач та її представник не обґрунтували яким чином невжиття заходів забезпечення позову може призвести ризиків ускладнень чи неможливості виконання рішення суду у разі задоволення вимог заявника (позивача) щодо визнання правочинів недійсними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніхОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання договорів дарування недійсними.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вищезазначене майно, представник позивача посилалася на те, що майно, яке є предметом оспорюваних договорів дарування, може бути відчужене відповідачем, що значно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду та поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК Україниє достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 грудня 2024 року: земельні ділянки з кадастровим номером :01:122:1728, площею 0,0616 га та з кадастровим номером :01:122:1701, площею 0,112 зареєстровані на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_6 на підставі дублікатів договорів дарування від 10 червня 2021 року.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна - набутого ОСОБА_6 на підставі договорів дарування від 05 жовтня 2012 року, які оспорюються позивачем, а відтак з урахуванням предмету позову колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, що належить відповідачу ОСОБА_6 .

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_6 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчуження.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Оскільки визнання недійсними правочинів, які є безпосередньою підставою для зміни власника спірного майна, так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленими в цій справі позовними вимогами.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що можливе подальше відчуження відповідачем ОСОБА_6 вищезазначеного майна об'єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача.

Перевіривши наявність спору між сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу ОСОБА_6 може ускладнити виконання рішення суду у даній справі.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви представника позивача ОСОБА_5 про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 -ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року - скасувати та постановити нову.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 -ОСОБА_5 - задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_6, а саме на:

земельну ділянку кадастровий номер :01:122:1728, площею 0,0616 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109);

земельну ділянку кадастровий номер :01:122:1701, площею 0,112 га, АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109).

Боржник: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Постанова підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 квітня 2025 року.

Головуючий:

Судді: