Справа № 162/810/24
Провадження № 2/162/20/2025
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року селище Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі

головуючого судді Цибень О.В.,

за участю секретаря судових засідань Будько І.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів

ВСТАНОВИВ:

Від представника позивача адвоката Жегостовської К.Г. 24.09.2024 року до Любешівського районного суду Волинської області надійшов вказаний позов.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.09.2019 року, який був розірваний рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 10.10.2022 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до судового наказу Любешівського районного суду Волинської області від 15.07.2022 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина в розмірі частини всіх видів доходів, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21.06.2022 року до досягнення дитиною повноліття. Позивач є учасником бойових дій, перебуває у ЗСУ на першій лінії, бере безпосередню участь у заходах по забезпеченню оборони України, змушений додатково витрачати кошти за засоби захисту, амуніцію та інше спорядження, а також на ремонт автомобілів, пальне тощо. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів з позивача стягується до 23231 гривні, що перевищує в десять разів мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину. Вважає, що стягнення такої непомірно великої суми аліментів призвело до порушення принципу рівності обов`язків обох батьків щодо утримання неповнолітніх дітей, тому просить змінити розмір стягуваних аліментів з частини від доходу на 1/8 частину заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Представником відповідача адвокатом Грицай І.О. подано відзив, у якому сторона відповідача вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, вказано, що позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а навпаки встановлено його покращення; не подано доказів щодо перебування позивача на військовій службі та несення ним витрат у зв`язку з цим; позивач не систематично сплачує аліменти на утримання сина, маючи постійний дохід; надмірні суми аліментів, що стягуються, та про які зазначає сторона позивача, не відповідають дійсності та спростовуються довідкою державного виконавця. Таким чином, підстави для зменшення розміру аліментів відсутні.

У відповіді на відзив, поданій представником позивача, крім викладеного у позові, зазначається, що зміна сімейного стану є самостійною підставою для зменшення або збільшення розміру аліментів з посиланням на Постанову ВС від 21.07.2021 року по справі №691/926/20.

Ухвалою суду від 04.11.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, з наданням сторонам права на відзив, відповіді на відзив та заперечень відповідно до їх процесуального статусу.

Ухвалою суду від 13.02.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві.

Свідок ОСОБА_6 , мати позивача, вказала, що вона безпосередньо приносила гроші декілька разів, добровільно надаючи утримання дитині в розмірі 200 доларів та 5000 гривень. Зазначила, що син на разі звільнився з лав ЗСУ за станом здоров`я. Він постійно матеріально допомагав дитині і вона подарунки приносила.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку.

Позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.09.2019 року, який був розірваний рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 10.10.2022 року по справі №162/467/22.

Судовим наказом Любешівського районного суду Волинської області від 15.07.2022 року із ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 21.06.2022 року, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 02.12.2024 року відповідачем періодично (не щомісяця) сплачувалися аліменти на користь позивача.

З довідки про доходи №145 від травня 2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_4 працює на посаді командира відділення у військовій частині НОМЕР_1 та отримував заробітну плату за період з липня 2022 року по квітень 2024 року у розмірі 1516786,62 гривень; та відповідно до витребуваних судом документів отримував заробітну плату до серпня 2024 року.

На підтвердження доводів позовних вимог до позовної заяви також додано товарний чек від 02.12.2023 року на суму 30590 гривень.

Положеннями ст.181, 192 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вказане положення кореспондується з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, наданими у п. 23 постанови від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно з вимогами ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього сторони, як батьки дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини.

У ч.1 ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.150, ч.2 ст. 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні.

Стаття 180 СК України та ч.2 ст. 51 Конституції України передбачають, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч.1, 5 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину,визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами 2, 3 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і чи ця зміна впливає на спроможність сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.

Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.

При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Відповідно до положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до витребуваної інформації з військової частини НОМЕР_1 позивачу ОСОБА_7 на даний час відповідно до наказу командира №149 від 23.08.2024 року призупинено виплату щомісячного грошового забезпечення та інших видів виплат у зв`язку з тим, що він відсутній на військовій службі з невідомих причин. Відтак посилання сторони позивача на перебування ОСОБА_4 у зоні бойових дій, несення додаткових витрати у зв`язку з перебуванням на військовій службі, є неспроможними. Копія одного товарного чека не свідчить про систематичність таких витрат не неможливість у зв`язку з цим сплачувати визначений розмір аліментів.

Разом з тим, стягнення у виді аліментів за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 із ОСОБА_4 не здійснювалося.

Інших належних та допустимих доказів про суттєве погіршення його матеріального стану або стану здоров`я (що в повній мірі унеможливив би позивача спроможності заробляти) після ухвалення попереднього судового рішення та з моменту стягнення аліментів на утримання дитини, стороною позивача не надано.

З огляду на вказане, наведені представником позивача в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог обставини, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України (зокрема постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду від 15.05.2018 року по справі № 234/6207/17, провадження № 61-7802св18), на думку суду не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір та витрати на правничу допомогу стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Разом з тим, у відзиві представник відповідача просить стягнути з позивача 20000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Разом з тим, представником відповідача суду не надано жодних підтверджуючих документів з приводу понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, тому такі стягненню з позивача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», Законом України «Про охорону дитинства», ст.141, 150, 157,180-183, 192 СК України, ст. 12, 13, 77, 81, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 (адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник позивача: адвокат Жегестовська Катерина Георгіївна (вул. О. Пчілки, 27/6, м. Луцьк Волинської області; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Представник відповідача: адвокат Грицай Інна Олександрівна (вул. Казимира Любомирського, 4А, м. Рівне Рівненської області; РНОКПП НОМЕР_5 ).

Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ