Провадження № 4-с/686/37/25
08 квітня 2025 року м. Хмельницький
Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області в складі:
головуючого судді Палінчака О.М.,
при секретарі Цибульській Г.В.,
за участю заявниці ОСОБА_1 ,
представника заявниці ОСОБА_2 ,
представника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Герасимчука С.А.,
представника відділу опіки та піклування
служби у справах дітей Хмельницької
міської ради Качуровської І.П.,
представника КНП «Хмельницький обласний спеціалізований будинок дитини» Шушвар С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції залі суду в місті Хмельницькому скаргу ОСОБА_1 , подану її представником Котом Сергієм Івановичем, на бездіяльність головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Анни Шумілової,
26 березня 2025 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Анни Шумілової.
13 березня 2025 року на підставі вищевказаного рішення суду Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області було видано виконавчий лист, який стягувач ОСОБА_1 подала на примусове виконання до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Проте, 13.03.2025 року державний виконавець Анна Шумілова повернула виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, про що було складено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Підставою для повернення виконавчого документа державний виконавець зазначила, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
ОСОБА_2 вважає, що бездіяльність державного виконавця та/або інших відповідальних осіб призводить до грубого порушення прав скаржниці та прав дитини на возз`єднання з матір`ю. На сьогодні відсутні будь-які об`єктивні підстави, що унеможливлюють виконання рішення, яке має силу закону та є обов`язковим.
В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 вимоги скарги підтримали.
Представник Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Герасимчук С.А. в судовому засіданні заперечив проти задоволення скарги, оскільки рішенням суду не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.
Представниця відділу опіки та піклування служби у справах дітей Хмельницької міської ради Качуровська І.П. в судовому засіданні заперечила проти задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , оскільки законом не передбачено примусового відібрання дитини та не встановлено, що заявниця є рідною матір`ю дитини.
Представниця КНП «Хмельницький обласний спеціалізований будинок дитини» Шушвар С.М. в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_4 на законних підставах був переданий у КНП «Хмельницький обласний спеціалізований будинок дитини» та перебуває на повному державному забезпеченні.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
13 березня 2025 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області на виконання вищевказаного рішення суду позивачці ОСОБА_1 було видано виконавчий лист.
Однак, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Анною Шуміловою було прийнято рішення від 13 березня 2025 року, яке оформлене повідомленням про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.
Тобто, ОСОБА_1 як стягувачу було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про повернення їй її рідної дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що перебуває у КНП «Хмельницький спеціалізований будинок дитини».
В обґрунтування підстав для прийняття такого рішення, державний виконавець зазначає про невідповідність вимогам закону пред`явленого заявником до примусового виконання виконавчого листа, оскільки останній не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення. При цьому, державний виконавець послалась на п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Проте, суд не погоджується з таким рішенням державного виконавця з наступних підстав.
Згідно із ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За умовами частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частинами першої та другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 року невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.
За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні по справі «Деркач та Палек проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).
У рішенні по справі «Чіжов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За умовами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються, зокрема, повне прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Отже, суд приходить до висновку, що виданий ОСОБА_1 виконавчий лист про повернення їй на виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідає вище зазначеним вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а також резолютивна його частина безперечно та однозначно передбачає заходи примусового виконання рішення а саме повернення дитини його матері ОСОБА_1 .
Відповідно до положень ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно ч. 1 ст. 448 Цивільного процесуального кодексу України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 449 Цивільного процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.
Відповідно до ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає вимоги скарги ОСОБА_1 підставними та обґрунтованими, а тому приходить до висновку про їх задоволення.
На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447-451 ЦПК України,-
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду у п`ятнадцятиденний строк з дня складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 08 квітня 2025 року.

Суддя О.М. Палінчак