ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/815/25 Справа № 215/3109/24 Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/3109/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комінат» (далі по тексту ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював у шкідливих умовах праці на Ордена Леніна Північному гірничо-збагачувальному комбінат ім. Комсомолу України, правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК» з 14.07.1964 року по 18.05.1967 року на посаді помічника машиніста екскаватора, з 18.05.1967 року по 17.10.1970 року машиністом екскаватора Першотравневого рудника, з 17.11.1970 року по 13.08.1990 року машиністом екскаватора Першотравневого рудника тобто протягом 26 років, що підтверджується трудовою книжкою. Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини ОСОБА_1 було надано повідомлення про наявність у нього хронічного професійного захворювання та направлено на проходження ЛТЕК, однак даний документ у позивача не зберігся.

Звертає увагу суду на те, що акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 відносно нього не складався, оскільки чинним на момент встановлення позивачу остаточного діагнозу з профзахворювання, законодавством не передбачалось обов`язкове складання такого акту, оскільки на момент встановлення йому професійного захворювання (1990) діяла Інструкція про порядок сповіщення, розслідування, реєстрації та обліку професійних захворювань затверджена Наказом Міністерства охорони здоров?я СРСР № 1303 від 30.09.1986року «Про вдосконалення системи реєстрації, розслідування, обліку та аналізу професійних захворювань в СРСР».

Зазначає, що 20.12.1993 року у зв?язку із заподіянням шкоди він первинно пройшов огляд (ЛТЕК), де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності, далі 24.11.1994 року він повторно пройшов огляд ЛТЕК по хронічному професійному захворюванню де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності. Також, 16.12.1996 року ОСОБА_1 повторно пройшов огляд по хронічному професійному захворюванню де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% та третю групу інвалідності, 05.10.2009 року йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% (по вібраційній хворобі та туговухості) та третю групу інвалідності безстроково, визначено необхідність санітарно-курортного лікування, медикаментозному лікуванні, ВМП, ЛФК, масажі.

Посилається, що у зв`язку з отриманням ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває біль та відчуває недостатність слуху. Наявність даних негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення позивачем больових відчуттів та про необхідність проходження лікування, а також вказує на відсутність у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що в свою чергу, призводить до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту професійного захворювання та втрати професійної працездатності. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання ушкоджень здоров?я, позивач постійно відчуває фізичні страждання обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Також, позивач внаслідок професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху. Все це постійно і негативно позначилося та позначається на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належну увагу своїй родині. Крім того, соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім?ї на рівні, що також завдає моральних страждань. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими способами доказування.

У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути з ПрАТ «ПівнГЗК» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 142 000 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 120 000 гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовій збір в сумі 1211,20 гривень.

В апеляційній скарзі ПрАТ «ПівнГЗК», посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не дотримання принципів виваженості та справедливості при визначенні суми, що підлягала відшкодуванню позивачу, просить рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про достатність доказів щодо спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок отриманого на виробництві професійного захворювання, оскільки в матеріалах справи відсутні висновки комісії, що проводила спеціальне розслідування професійного захворювання ОСОБА_1 . Дійшовши висновку, що підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало виконання ним трудових обов`язків на ПрАТ «ПівнГЗК», судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивач у період з 08.08.1955 року по 05.11.1957 року працював учнем коваля на Нікопольському Південнотрубному Металургійному заводі, у період з 24.08.1961 року по 25.10.1963 року підкрановим, а потім пресувальником на Південнотрубному заводі. Вважає, що праця позивача на вказаних підприємствах мала негативний вплив на стан його здоров`я та позначилася на виникненні у нього професійного захворювання.

Посилається, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було сформовано клопотання в порядку ч. 1 ст. 93 ЦПК України щодо зобов`язання позивача надати відповіді на запитання про обставини, що мають значення для справи. Вказане клопотання було проігноровано судом першої інстанції та залишено поза увагою. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення без дослідження усіх аргументів та клопотань сторони відповідача, чим порушив норми процесуального права.

Також зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень та зобов`язав відповідача здійснити виплату доходу позивачеві без виконання визначеної Податковим кодексом України функції податкового агента, яка полягає в тому, що виплата доходу можлива лише з утриманням податку і за рахунок особи, що його отримує. Питання про стягнення чи утримання податків і зборів не є предметом позову, оскільки такі суми нараховуються податковим агентом, яким виступає у даному випадку відповідач у справі.

Посилається, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року внесено зміни до п.п.164.2.14а)статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. Зазначеною нормою закону передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом, тобто, відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ПрАТ «ПівнГЗК» не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що ОСОБА_1 працював на Північному гірничо-збагачувальному комбінат ім. Комсомолу України, правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» з 14.07.1964 року по 18.05.1967 року на посаді помічника машиніста екскаватора, з 18.05.1967 року по 17.10.1970 року машиністом екскаватора Першотравневого рудника, з 17.11.1970 року по 13.08.1990 року машиністом екскаватора Першотравневого рудника, загальний стаж роботи позивача 26 років 30 днів, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно медичної карти амбулаторного хворого №82/1308, ОСОБА_1 , 1938 року народження, працюючи машиністом екскаватора на ПівнГЗК, враховуючи довготривалий стаж праці (24 роки) машиністом екскаватора, скаржиться на оніміння рук, болі в шийно-комірної зоні, поясниці, зміни з боку нервової системи:вегетативно-сенсорну полінейропатію, а також вертеброгенні люмбалгічні і цервикобрахіалгічні помірні виражені синдроми, варикозне розширення вен лівої нижньої кінцівки з порушенням трофіки, хворому встановлено діагноз: вібраційна хвороба І ст. від впливу загальних вібрацій з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії. Після лікування працездатний в своїй професії.

Довідкою МСЗ від 20.12.1993 року позивачу первинно було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності та довідкою МСЕК від 05.10.2009 року позивачу при повторному огляді було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% (по вібраційній хворобі та туговухості) та третю групу інвалідності безстроково, визначено необхідність санітарно-курортного лікування, медикаментозному лікуванні, ВМП, ЛФК, масаж.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами статті 440-1 ЦК України, ст. 153, 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим позивачем на виробництві відповідача професійним захворюванням.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 120 000 гривень, суд першої інстанції врахував тривалість роботи позивача на Північному гірничо-збагачувальному комбінат ім. Комсомолу України, правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів понад 25 років, роботу на інших підприємствах, характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності по професійному захворюванню 40% та третю групу інвалідності, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував роз`яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року щодо відшкодування розміру моральної шкоди, та вважав суму, що просить позивач, завищеною.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно роз`яснень, які містяться в пунктах 1 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 р. №2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 20.12.1993 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін застосовується Закон України «Про охорону праці».

Зазначені правовідносини виникли в період дії ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка, станом на грудень 1992 року, не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.

Закон України «Про охорону праці» від 14жотвня 1992 року, набрав чинності 24 листопада 1992 року.

Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затверджених Постановою Радою Міністрів СРСР № 690 від 03.07.1984 року, які були чинні станом на грудень 1993 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку. Відповідно ч.1 та 2ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.

Відтак, позивач не отримував компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві раніше.

Однак, завдані позивачу страждання внаслідок професійного захворювання у 1993 році є такими, що тривають.

Відповідно статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці»(у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Стаття 12 Закону України «Про охорону праці», встановлює, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Довідкою МСЗ від 20.12.1993 року позивачу первинно було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності та довідкою МСЕК від 05.10.2009 року позивачу при повторному огляді було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 40% (по вібраційній хворобі та туговухості) та третю групу інвалідності.

Отже, роботодавець ПрАТ Північний гірничо-збагачувальний комбінат ім. Комсомолу України, правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновокм суду першої інстанції, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ПівнГЗК», який є правонаступником ПрАТ Північний гірничо-збагачувальний комбінат ім.. Комсомолу України, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці, відповідно до нормативно-правових актів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому колегія суддів апеляційного суду враховує, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у розмірі 40% та його визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, що позначається на його душевному та фізичному станах.

Відповідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Висновок суду першої інстанції щодо заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди та наявність підстав для її відшкодування є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Судом першої інстанції вірно встановлено порушення Північним гірничо-збагачувальним комбінатом ім. Комсомолу України, правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого та тривалість його роботи на підприємстві відповідача.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Отже, з урахування того, що позивачу безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40% із встановленням йому ІІІ групи інвалідності безстроково, що безумовно тягне за собою зміни у житті позивача, враховуючи тривалість роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди 120 000 гривень відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Аргументи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Фактично, доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста