Провадження № 2/643/170/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засідання Ісоєва К.М., представника позивача адвоката Мар`їної І.О., представника відповідача Харченка В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу

ВСТАНОВИВ

1. Зміст позовних вимог

АТ «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» (позивач) просить стягнути з ОСОБА_2 (відповідач) заборгованість за послуги з розподілу природного газу в розмірі 3326,70 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн.

2. Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

Позивач є оператором ГРМ та здійснює діяльність з розподілу природного газу в рамках Кодексу газорозподільних систем (Кодекс ГРС), отриманої ліцензії та діючого законодавства. Житлове приміщення за адресою: м. Харків, пров. Істомінський, буд. 8 (Будинок) обладнано газовими приладами (пристроями), особовий рахунок за вказаною адресою відкритий на ім`я відповідача. Виходячи з вимог Кодексу ГРС, річна замовлена потужність по Будинку на 2020 рік визначена з фактичного обсягу споживання природного газу за газовий рік з 01.10.2018 по 01.10.2019 та складає 7394,64 куб.м.; на 2021 рік визначена з фактичного обсягу споживання природного газу за газовий рік з 01.10.2019 по 01.10.2020 та складає 6890,40 куб.м. Місячна вартість за послугу з розподілу природного газу за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 визначається таким чином: 7394,64 куб.м. розділити на 12 місяців та помножити на тариф 0,30 грн., що складає 221,84 грн. Місячна вартість за послугу з розподілу природного газу за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 визначається таким чином: 6890,40 куб.м. розділити на 12 місяців та помножити на тариф 0,35 грн., що складає 241,16 грн. Таким чином, заборгованість відповідача за послугу з розподілу природного газу станом на 01.05.2021 складає 3326,70 грн., виходячи з таких розрахунків: 221,84 грн. помножити на 12 місяців (заборгованість за 2020 рік) плюс 241,16 грн. помножити на 4 місяці (заборгованість за січень-квітень 2021 року). Відповідачем вказана заборгованість не сплачена, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

3. Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 12.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.08.2024 у задоволенні клопотання Харченка В.А., який діє в інтересах відповідача (представник відповідача), про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено. Позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2024 продовжено розгляд справи.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.01.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.03.2025 клопотання представника відповідача про витребування доказів № 1 та № 2 залишені без задоволення.

Ураховуючи складність справи, суд, керуючись положеннями ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення вступної і резолютивної частини рішення на 11.03.2025.

4. Стислий виклад позиції учасників справи в ході судового провадження

У судовому засіданні 04.03.2025 представник позивача позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі.

Відповідач у судові засідання не з`явилась. Представник відповідача в судовому засіданні 04.03.2025 заперечував проти позову з мотивів, викладених у відзиві.

5. Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 10.06.2021, відповідач зареєстрована за місцем проживання за адресою Будинку.

Згідно з довідкою про нарахування за послуги з розподілу природного газу, заборгованість відповідача за послуги з розподілу природного газу за період з 01.2020 року по 04.2021 року складає 3326,70 грн.

Типовий договір розподілу природного газу затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2498 від 30.09.2015, та опублікований в газеті «Вечірній Харків», випуск № 146 від 31.12.2015.

Позивач отримав ліцензію на розподіл природного газу відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 842 від 29.06.2017, № 999 від 07.06.2019.

Тарифи на послуги розподілу природного газу для позивача встановлені постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 3045 від 24.12.2019, № 1183 від 24.06.2020, № 2783 від 30.12.2020. Згідно з вказаними постановами встановлені такі тарифи: на період з 01.01.2020 по 30.06.2020 в розмірі 0,30 грн. за 1 м. куб.; з 01.07.2020 в розмірі 0,30 грн. за 1 м. куб.; з 01.01.2021 в розмірі 0,35 грн. за 1 м. куб. Тарифи встановлені без урахування ПДВ.

6. Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 (підпункт 8.47)) (постанова Великої Палати Верховного Суду 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року в справі № 487/10128/14-ц; постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.11.2021 року в справі № 405/3360/17).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року в справі № 487/10128/14-ц; постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.11.2021 року в справі № 405/3360/17).

Згідно із ст. 67 Житлового кодексу України (ЖК України) плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартплати за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за комунальні послуги в квартирі, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 5 Закону України «Про житлово комунальні послуги» в редакції з 01.05.2019 передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово комунальні послуги» в редакції з 01.05.2019, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово комунальні послуги» в редакції з 01.05.2019, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ч. 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 4 глави 1 розділу І Кодекс ГРС побутовий споживач споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРС суб`єкти ринку природного газу (у тому числі споживачі), які в установленому законодавством порядку підключені до газорозподільних систем, мають право на отримання/передачу природного газу зазначеними газорозподільними системами за умови дотримання ними вимог цього Кодексу та укладення договору розподілу природного газу.

Згідно з абзацом першим пункту 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРС доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі типовий договір розподілу природного газу), в порядку, визначеному цим розділом.

Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Оператор ГРМ зобов`язаний на головній сторінці свого вебсайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та власних центрах обслуговування споживачів розмістити редакцію договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу.

Згідно з пунктом 1 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

7. Позиція суду

Судом встановлено, що відповідач проживає за адресою Будинку, а відтак - є споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються позивачем.

У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку щодо оплати отриманих послуг, у відповідача виникла заборгованість за період з січня 2020 року по квітень 2021 року включно.

Згідно з Довідкою про нарахування за послуги з розподілу природного газу, за кожен з 12 місяців 2020 року відповідачу нарахована плата за вказані послуги в розмірі 221,84 грн., за кожен з 4 місяців 2021 року в розмірі 241,16 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача за період з січня 2020 року по квітень 2021 року включно складає 3626,72 грн. ((221,84 грн. помножити на 12 місяців) плюс (241,16 грн. помножити на 4 місяці)).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Ураховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості в розмірі 3326,70 грн., суд задовольняє вказані вимоги в повному обсязі та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з розподілу природного газу в розмірі 3326,70 грн.

8. Мотиви неврахування аргументів представника відповідача

Представник відповідача 18.01.2024 подав відзив на позовну заяву, який викладений на 26 аркушах.

Оцінюючи аргументи представника відповідача, суд враховує вищенаведене практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Крім того, суд враховує положення п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, згідно з якими суд може не надавати мотивовану оцінку аргументів, наведених учасниками справи, у разі якщо аргументи очевидно не відносяться до предмета спору, є явно необґрунтованими або неприйнятними з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Також суд враховує вказані вище висновки щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими обраний спосіб захисту повинен бути передбачений законом або договором та/або бути ефективним.

Оцінюючи доводи представника відповідача щодо незаконності та антиконституційності Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, суд керується таким.

В обґрунтування вказаних доводів представник відповідача зазначив, що відомостей про створення вказаної комісії Кабінетом Міністрів України він у відкритих джерелах не знайшов, такий орган Конституцією України не передбачений. Комісія є самоутвореним органом державної влади і діє в межах ст. 190 та 356 Кримінального кодексу України, представляє інтереси транснаціональної юрисдикції, що має намір знищити (геноцид та апартеїд) Український народ. Все, що прийняла вказана Комісія є незаконним та антиконституційним для прикриття злочинних спільнот. Обидва Укази Президента України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та «Про затвердження Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» залишились без підпису Президента України та не завірені Великою Державною печаткою України, отже не можуть бути нормативно-правими актами, обов`язковими для виконання громадянами України. Особа, яка виконує зазначене у вказаних актах, є злочинцем, дії якого підпадають під дію ст. 111 КК України державна зрада.

Суд констатує, що вимоги про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Ураховуючи наведене, у суду в межах розгляду даної цивільної справи відсутні підстави надавати оцінку по суті вказаним вище аргументам представника відповідача.

Одночасно суд роз`яснює представнику відповідача, що він не позбавлений права звернутись до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, якщо вважає, що дії тих чи інших осіб містять склад відповідного кримінального правопорушення.

Оцінюючи доводи представника відповідача відносно того, що вся газова система України є виключною власністю народу України; що з набранням чинності Конституцією України 13.07.1996 власником національного багатства стали громадяни України всіх національностей, Український народ; що створення приватного акціонерного товариства на основі необлікованої комунальної власності апріорі не можливо і протизаконно; що фактично газ відповідача у неї ж і крадуть, використовуючи її ж газорозподільну систему і їй же цей газ продають, суд керується таким.

Згідно із ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Таким чином, Український народ здійснює права власника не особисто, а в особі органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Позивач здійснює діяльність на підставі ліцензії, яка видана компетентним органом, а саме Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище аргументи представника відповідача.

Доводи представника відповідача відносно того, що газорозподільні норми є законодавчим та антиконституційним сміттям, суд відхиляє, оскільки нормативно-правові акти, прийняті в установленому законом порядку, є обов`язковими для виконання. Даних відносно того, що вказані вище норми законодавства України визнані неконституційними або протиправним та нечинним або скасовані в установленому законом порядку, суду не надано.

Доводи представника відповідача відносно того, що відповідач не є споживачем послуг з розподілу природного газу, оскільки позивачем не надано письмової заяви відповідача про приєднання до публічного договору або квитанції про оплату за надані послуги, а також що позивач порушив умови укладеного із відповідачем договору про надання послуг з газопостачання та в односторонньому порядку ввів неіснуючі та необґрунтовані платні послуги, суд відхиляє з огляду на таке.

В п. 79 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Таким чином, сам по собі факт відсутності укладеного в письмовій формі та підписаного відповідачем договору розподілу природного газу, не може бути підставою для звільнення її від оплати отриманих послуг з розподілу природного газу.

Як вбачається з вказаних вище положень законодавства України, зокрема приписів ст. 5 Закону України «Про житлово комунальні послуги», Кодексу ГРС, послуги з розподілу природного газу отримують всі особи, які споживають вказаний газ.

Представник відповідача у відзиві не заперечував факт того, що відповідач є споживачем природного газу. Ба більше, підтвердив вказану обставину, зазначивши, що відповідачем був укладений у письмовій формі договір на постачання природного газу.

За таких обставин суд вважає доведеним, що відповідач є особою, яка споживає природний газ, а відтак виходячи з вказаних вище положень законодавства України, які носять імперативний характер, та релевантної практики Великої Палати Верховного Суду, зобов`язана оплачувати послуги з розподілу природного газу незалежно від факту укладання нею в письмовій формі договору розподілу природного газу.

Ураховуючи наведене, численні доводи представника відповідача щодо невжиття позивачем належних заходів щодо укладання договору розподілу природного газу не можуть бути підставою для звільнення відповідача від оплати фактичного отриманих нею послуг з розподілу природного газу.

Суд зазначає, що виходячи з предмету даного позову, у суду в межах розгляду даної справи відсутні підстави надавати оцінку по суті правовідносинам, які стосуються переддоговірних спорів з приводу порядку та процедури укладення договору розподілу природного газу. Разом з тим суд роз`яснює відповідачу, що у разі, якщо вона вважає, що позивач порушив її права в ході процедури укладення договору розподілу природного газу, відповідач не позбавлена права звернутись до суду з окремим позовом для захисту її прав.

Некоректна робота особистого кабінету відповідача у певні періоди часу, на яку посилався представник відповідача, виходячи з чинного законодавства, сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати фактичного отриманих послуг з розподілу природного газу.

Оцінюючи доводи представника відповідача відносно того, що в матеріалах справи наявні дані щодо декількох розрахункових рахунків позивача, у тому числі в АБ «Клірінговий дім», який є неуповноваженим банком, суд керується таким.

Вказана обставина сама по собі не свідчить про необґрунтованість позовних вимог та не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки судом встановлено, що відповідач як споживач природного газу отримала послугу з його розподілу. При цьому представник відповідача не був позбавлений можливості в ході судового розгляду справи з`ясувати у позивача рахунок, на який необхідно сплатити суму заборгованості, та провести відповідні оплати. Між тим представник відповідача вказаною можливістю не скористався, заборгованість не сплатив. Ураховуючи наведене, суд також відхиляє доводи представника відповідача відносно того, що відповідач не знала, на який з чотирьох рахунків необхідно перераховувати плату за послуги з розподілу природного газу.

З доводів представника відповідача судом не встановлено, що наявність у позивача різних рахунків, у тому числі двох рахунків у неуповноважених за доводами представника відповідача банках, свідчить про вчинення правопорушення та може бути підставою для постановлення окремої ухвали суду, про що просив представник відповідача у відзиві.

Одночасно суд роз`яснює представнику відповідача, що він не позбавлений права звернутись із відповідними заявами до компетентних органів, у тому числі до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, якщо вважає, що в діях відповідальних осіб позивача наявні ознаки правопорушень, у тому числі кримінальних, зокрема злочину в особливо великих розмірах, на що посилався представник відповідача у відзиві.

Оцінюючи доводи представника відповідача відносно того, що позивачем не надано належного розрахунку боргу та не зазначено нормативного акту, що встановлює ціну за кубічний метр у відповідному році, суд керується таким.

Позивачем до позову додані копії постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 3045 від 24.12.2019, № 1183 від 24.06.2020, № 2783 від 30.12.2020. Згідно з вказаними постановами, встановлені наступні тарифи: на період з 01.01.2020 по 30.06.2020 в розмірі 0,30 грн. за 1 м. куб.; з 01.07.2020 в розмірі 0,30 грн. за 1 м. куб.; з 01.01.2021 в розмірі 0,35 грн. за 1 м. куб. Тарифи встановлені без урахування ПДВ.

Як вбачається з довідки про нарахування за послуги з розподілу природного газу, вказані нарахування виконані позивачем виходячи з вказаних вище тарифів.

Так, за кожний місць 2020 року відповідачу за отримані послуги нараховано 221,84 грн., виходячи з обсягу газу 616,22 м. куб. Таким чином, вказана вартість послуг вирахувана наступним чином: 616,22 м. куб. помножити на тариф 0,30 грн. за 1 м. куб. та додати ПДВ у розмірі 20 %, що складає 221,84 грн. Аналогічно розрахована заборгованість за 2021 рік в розмірі 241,16 грн. на місяць, виходячи з обсягу газу 574,20 м. куб. та тарифу 0,35 грн. за 1 м. куб.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище доводи представника відповідача.

Оцінюючи доводи представника відповідача, згідно з якими він просив вважати ліцензію позивача апріорі недійною або такою, що не узгоджується з Конституцією України, та посилання на рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 у справі № 1-17/2018, суд керується таким.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив: «1. Визнати таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), абзац п`ятий частини третьої статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII. 2. Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частину першу, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частину шосту статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII. 3. Частина перша статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини другої статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частина шоста статті 8 Закону України „Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з 31 грудня 2019 року».

У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України зазначено, що оспорювані положення абзаців другого, тридцять дев`ятого, сорокового частини третьої, частини шостої статті 8 Закону № 1540, у яких закріплено повноваження Президента України, та абзаців третього, четвертого частини третьої його статті 8, у яких закріплено повноваження Верховної Ради України, є такими, що суперечать статті 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України, а положення абзацу п`ятого частини третьої статті 8 Закону № 1540 щодо повноваження Кабінету Міністрів України визначати члена конкурсної комісії не суперечить Конституції України.

Таким чином, у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку щодо неконституційності закону в частині закріплення відповідних повноважень Президента України та Верховної Ради України.

Рішення щодо незаконності утворення та функціонування в цілому Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, компетентними органами держави не приймалось.

У суду в межах вирішення даної справи в порядку цивільного судочинства відсутні підстави вирішувати питання про недійсність ліцензій, які видані вказаною вище комісією, зокрема ліцензії, виданої позивачу. При цьому такий спосіб захисту порушеного права, як визнання ліцензії такою, що не узгоджується з Конституцією України, не передбачений чинним законодавством України.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище аргументи представника відповідача.

Доводи представника відповідача щодо безпідставного і незаконного використання позивачем особового рахунку № НОМЕР_1 іншої компанії (ТОВ «Харківгаззбут») суд відхиляє, оскільки підставою позовних вимог є споживання відповідачем послуг з розподілу природного газу, а не сам по собі факт наявності або відсутності у відповідача певного особового рахунку. З даних Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова вбачається, що відповідач зареєстрована за місцем проживання за адресою Будинку, а відтак - є споживачем послуг з розподілу природного газу, які надає позивач. Вказана обставина відповідачем та її представником не спростована.

Оцінюючи доводи представника відповідача відносно того, що з відповідачем не складений акт розмежування балансової належності; без розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності, визначення підстав перебування об`єктів у власності чи користуванні оператора ГРМ, технічна експлуатація апріорі незаконна, суд керується таким.

Згідно з пунктом 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС договір розподілу природного газу правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу. Межа балансової належності точка розмежування газових мереж між суміжними власниками газових мереж за ознаками права власності чи користування, на якій відбувається приймання-передача природного газу. Межа експлуатаційної відповідальності сторін точка розмежування газових мереж за ознакою договірних зобов`язань з експлуатації окремих ділянок або елементів, яка встановлюється на межі балансової належності або за згодою сторін в іншій точці газових мереж.

Відповідно до пункту 1 глави 5 розділу III Кодексу ГРС за відсутності акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін за об`єктами суміжних суб`єктів ринку природного газу (включаючи споживачів) Оператор ГРМ, до/через ГРМ якого підключені зазначені об`єкти, зобов`язаний в установлені законодавством строки здійснити заходи з укладання з їх власниками акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України представником відповідача не надано суду доказів невиконання позивачем обов`язку забезпечити цілодобовий доступ об`єкта відповідача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.

Ураховуючи наведене та вказані вище висновки щодо застосування норм права, викладені в п. 79 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, згідно з якими факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, суд приходить до висновку, що відсутність укладеного між сторонами акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку оплатити послуги з розподілу природного газу, які нею фактично отримані.

Одночасно суд роз`яснює відповідачу, що в разі невиконання позивачем обов`язку здійснити заходи з укладання з відповідачем акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, відповідач не позбавлена права звернутись до суду з відповідним позовом з метою захисту порушених прав.

Щодо доводів представника відповідача про визначення підстав перебування об`єктів у власності чи користуванні оператора ГРМ, то суд враховує таке.

У ліцензії на розподіл природного газу, виданої позивачу на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 842 від 29.06.2017, зазначено, що територія, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації позивача, включає м. Харків, крім вул. Сінної та провулків 1-ий Сінний, 2-ий Сінний, 3-ий Сінний.

Таким чином, із вказаної ліцензії вбачається, що газорозподільна система перебуває у правомірному володінні позивача.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище доводи представника відповідача.

Оцінюючи доводи представника відповідача відносно того, що позивач за КВЕДОМ здійснює розподіл газоподібного палива, а з відповідача вимагає оплату за розподіл природного газу, суд керується таким.

Згідно з вказаною вище ліцензією, позивачу видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України представником відповідача не надано суду доказів того, що позивач здійснював розподіл не природного газу, а іншої речовини, а відповідач споживала не природний газ, а іншу речовину, зокрема газоподібне паливо.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище доводи представника відповідача.

Оцінюючи доводи представника відповідача щодо сумнівності та нікчемності типового договору про розподіл природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2498 від 30.09.2015, та вимогу про визнання вказаного договору нікчемним як такого, що не відповідає Конституції України, Цивільному кодексу України та Господарському кодексу України, та численні аргументи представника відповідача, якими він обґрунтовував вказані вимоги, суд керується таким.

Виходячи з предмету та підстав даного позову, у суду відсутні підстави в межах розгляду даної справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства, надавати оцінку законності нормативно-правового акту, а саме постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2498 від 30.09.2015, якою затверджений типовий договір про розподіл природного газу.

Крім того, згідно з ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, нікчемним може бути визнаний виключно правочин, тобто дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Типовий договір про розподіл природного газу, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2498 від 30.09.2015, не є правочином в розумінні ЦК України, оскільки не являє собою дію позивача та відповідача, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Ураховуючи наведене, чинним законодавством не передбачено такого способу захисту, як визнання нікчемним типового договору, затвердженого у встановленому законом порядку Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище доводи представника відповідача.

Оцінюючи посилання представника відповідача на п. 1 Постанови Верховної Ради України № 512-ХIV від 18.03.1999 «Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України», згідно з яким постановлено: «Встановити плату за житло і комунальні послуги не більше 15 відсотків фактично отриманого сукупного доходу сім`ї. Рівень сукупного доходу сім`ї і частка плати за житлово-комунальні послуги у цьому доході встановлюються на підставі декларування доходів усіх членів сім`ї», а також посилання на ту обставину, що відповідач є пенсіонером та отримує пенсію, яка згідно з роз`ясненнями Конституційного Суду України не є доходом, у зв`язку з чим відповідач як пенсіонер не отримує дохід, а відтак не повинна сплачувати житлово-комунальні послуги, суд керується таким.

Обов`язок сплати відповідачем отриманих житлово-комунальних послуг, в тому числі послуги з розподілу природного газу, передбачений вказаними вище нормами ЖК України, ЦК України, Закону України «Про житлово комунальні послуги».

Вказані акти законодавства, а саме кодекси та закон України, не містять обмежень щодо граничного розміру оплати житлово-комунальних послуг та мають вищу юридичну силу відносно Постанови Верховної Ради України.

Вказані висновки суду узгоджуються з приписами Закону України «Про правотворчу діяльність» (Закон), а саме.

Згідно із ч. 2 ст. 10 вказаного Закону, кодекс є однією із форм законів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 вказаного Закону, юридична сила - це властивість нормативно-правових актів та встановлених ними норм права, що є основою для визначення співвідношення їх взаємної ієрархічної підпорядкованості у системі нормативно-правових актів, зумовленого сукупністю ознак.

Ієрархія нормативно-правових актів встановлена ч. 2 ст. 19 Закону. Згідно із вказаною ієрархією, закони мають на території України вищу юридичну силу, ніж нормативно-правові акти, зазначені у пунктах 4-13, до яких відносяться постанови Верховної Ради України (пункт 4). Закони є обов`язковими до виконання на території України.

І хоча Закон України «Про правотворчу діяльність» прийнятий пізніше, ніж виникли спірні правовідносини, суд вважає за можливе прийняти до уваги його норми як такі, що не спростовують висновків суду відносно того, що кодекси та закони мають вищу юридичну силу, ніж постанови Верховної Ради України.

За таких обставин суд відхиляє вказані вище доводи представника відповідача.

Ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості аргументів представника відповідача, наведених у відзиві.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмір 2270,00 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позовну заяву Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» (, адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Москалівська, буд. 57/59) заборгованість за послуги з розподілу природного газу в розмірі 3326,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» (, адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Москалівська, буд. 57/59) понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 2270,00 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 04.04.2025.

Суддя Д.А. Крівцов