ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/4461/23 Головуючий в І інстанції: Дорошинська В.Е.
Номер провадження: №22-ц/819/234/25 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Склярської І.В.,

секретар Олійник К.О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мартинюк Юлії Сергіївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Дорошинської В.Е. в м. Херсоні, дата складення повного тексту рішення не зазначено, у справі за позовом адвоката Мартинюк Юлії Сергіївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення частин зі спільної власності та припинення права власності у спільному майні,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

21 серпня 2023 року адвокат Мартинюк Юлія Сергіївна, яка діє від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

--- виділити кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ;

--- припинити право власності ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на 1/4 частину у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та визнати на цю частину право власності за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 );

--- стягнути з відповідачів на користь позивачки солідарно судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

Позивачка та відповідачі володіють на праві спільної сумісної власності домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності на домоволодіння у сторін виникло на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994, яке видано на підставі розпорядження Уповноваженого органу приватизації при Білозерській селищній Раді народних депутатів № 40-а від 15.03.1994.

Домоволодіння в цілому складається з 3-х кімнат житловою площею 49,93 кв.м, у тому числі: 1-а кімната 17,69 кв.м, 2-а кімната 14,79 кв.м, 3-я кімната 11,45 кв.м, кухні площею 8,32 кв.м, веранди площею 21,73 кв.м. Загальна площа домоволодіння складає 73,98 кв.м.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають в зазначеному домоволодінні, не користуються своїм майно, комунальні послуги не сплачують.

Фактично частки домоволодіння не виділені, порядок користування земельною ділянкою не визначено.

Будь-які домовленості між позивачем, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які б звільняли їх від обов`язку утримувати своє майно, відсутні.

24.06.2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвали шлюб. Місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , де він фактично й проживає з іншою сім`єю. Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , де він фактично й проживає зі своєю сім`єю.

ОСОБА_4 відмовляється добровільно укладати договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. При виділенні частки зі спільного майна частка ОСОБА_4 буде складати 1/4 частина у праві власності на домоволодіння. Спільне проживання позивачки із ОСОБА_4 неможливо, оскільки у кожного своя сім`я.

Частина відповідача у праві власності на домоволодіння (1/4) є незначною, розподіл або виділ в окреме визначене майно відповідно до вимог ДБН В.2.2.-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" (далі ДБН) здійснити неможливо, оскільки частина є незначною.

Відповідно до вимог п.2.21 ДБН одноквартирний (односімейний) житловий будинок і квартиру у багатоквартирному житловому будинку слід проектувати, виходячи з умови їх заселення однією сім`єю.

Пункт 2.22 ДБН передбачає, що у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо.

Типи квартир за кількістю житлових кімнат і їх площі у житлових будинках II категорії слід приймати за таблицею 1. Відповідно до зазначеної таблиці мінімальна площа квартири (в їх випадку частина, що виділяється, має відповідати поняттю "квартира", тобто приміщення придатне для проживання сім`ї) складає 30-40 кв.м.

Загальна площа житлового домоволодіння складає 73,98 кв.м.

Площа домоволодіння, що відповідає частині відповідача та інших співвласників, складає 18,5 кв.м (73,98 : 4 = 18,495), тобто є меншою, ніж визначено ДБН для повноцінної квартири, відповідно площа будинку, що відповідає частині відповідача, є ще меншою, а тому виділ цієї частини є неможливий.

Вартість 1/4 частини відповідача у праві власності можливо розрахувати наступним чином: 20 000,00 грн (вартість домоволодіння) : 4 = 5 000,00 грн.

Таким чином, вартість 1/4 частини у праві власності, що належить відповідачеві, складає 5 000,00 грн. Відповідна ця сума має бути внесена позивачкою на депозит суду та яка буде внесена позивачкою на р/пр. суду після відкриття провадження судом та винесення відповідної ухвали.

Є посилання на ч.4 ст.319, ч.2 ст.321, ст.365, ч.2 ст.370, ст.372 ЦК України.

Підсумовуючи викладене, вказала, що спірна 1/4 частина у праві власності на домоволодіння є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування майном є неможливим, відповідач не утримує своє майно, не проживає та не користується тривалий час своєю часткою домоволодіння, фактично проживає за іншою адресою з іншою сімєю, відмовляється добровільно укладати договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, позивачкою внесено на депозитний рахунок суду суму в розмірі вартості частки, що належить відповідачу, а тому припинення за ним права власності на частку не завдасть шкоди інтересам відповідача, відповідно позивачка має право просити поділити домоволодіння в рівних частках між співвласниками.

З урахуванням наведеного просила задовольнити позов.

Відповідачі відзив на позовну заяву не подавали.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.10.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Так, крім іншого, суд зазначив, що позивачем не надано доказів про внесення на депозитний рахунок суду вартості 1/4 частки спірного нерухомого майна (а.с.46-47).

В заяві від 16.10.2023 року, яка подана до суду 20.10.2023 року і в якій ставилося питання про відкриття провадження у справі, адвокат Мартинюк Юлія Сергіївна, яка діє від імені позивачки, вказала, що позивач погоджується з такою підставою для залишення позовної заяви без руху як невнесення вартості частки у спільному майні на депозит суду, а тому надає відповідну квитанцію, яка підтверджує внесення вартості частки на депозит суду. При цьому нею надано квитанцію про внесення на депозит суду 5 000,00 грн (а.с.48-40; 50).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.10.2023 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено проводити її розгляд в порядку загального провадження та призначено підготовче засідання (а.с.53).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.158).

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їх відсутність. Позовні вимоги позивач підтримує повністю, просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просять судовий розгляд справи проводити за їх відсутності та задовольнити позовні вимоги позивача.

Відповідач ОСОБА_4 повторно в підготовче судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, зокрема, наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень з відміткою про відсутність адресата за адресою (а.с.119, 14), а також наявні розписки про отримання судової повістки (а.с.90, 172). Про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його участі не заявляв, заперечень проти позову не надав.

Суд розглянув справу за відсутності сторін.

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30 січня 2025 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз ст.ст.364, 365, ч.2 ст.370, ст.372 ЦК України дає змогу дійти висновку, що позовні вимоги позивачки, предметом яких є виділ кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , фактично спрямовані на визначення часток, а не на виділ, на думку суду позивачка взагалі не вказує про наявність спору та порушене право. Відповідно належним способом захисту такого права є звернення до суду з вимогою про визначення часток, однак, на думку суду, такої вимоги позивачка не заявляла. Як вказав суд, обрання неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Також з приводу вимоги про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частину у праві власності на спірне домоволодіння суд виходив з того, що у співвласника позивачки, яка тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. На думку суду, рішення суду буде лише підставою для правонабуття. Як зазначив суд, у випадку відсутності суб`єктивного права неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права. Тому, як вказав суд, недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку та визнання права одночасно.

Також суд виходив з того, що частка у праві спільної власності ОСОБА_4 є рівною частці позивачки та часткам інших співвласників і не може бути визнана судом незначною.

Також суд виходив з того, що позивачкою до позовної заяви клопотання про призначення експертизи не долучалось, під час розгляду також будь яких клопотань не заявлено, твердження позивачки щодо неможливості виділення частки відповідача ОСОБА_4 в натурі та неможливості спільного володіння і користування будинком жодним належним та допустимим доказом не підтверджено.

Також суд виходив з того, що відповідно до наданих доказів при визначенні розміру компенсації вартості 1/4 частки спільної власності на житловий будинок позивачка послалася на звіт про оцінку майна від 05.06.2023, згідно з яким оціночна вартість спірного майна становить 80 000,00 гривень, однак, як вказав суд, в звіті оцінено лише житловий будинок без надвірних будівель та споруд, про які вказано у технічному паспорті на житловий будинок.

Також суд виходив з того, що позивачкою не доведено того, що припинення права не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_4 та членам його сім`ї.

Резюмуючи свій висновок, суд зазначив, що за вказаних вище обставин та оскільки вимога про виділ кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності задоволенню не підлягає, є необґрунтованими вимоги про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частину у праві власності на спірне домоволодіння та визнання на цю частину права власності за позивачкою, а тому вони задоволенню не підлягають.

У своїй апеляційній скарзі адвокат Мартинюк Юлія Сергіївна, яка діє від імені ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а саме визначити кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності на спірне домоволодіння, припинити право власності ОСОБА_4 на 1/4 частину у праві власності на спірне домоволодіння та визнати на вказану частину право власності за ОСОБА_1 . При цьому вона послалася на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, вказала, що суд надмірно формалізовано підійшов до трактування першої позовної вимоги і фактично усунувся від виконання завдання цивільного судочинства, адже з урахуванням самого змісту позовних вимог, підстав та вимог позову суд мав повноваження визначити, що позивачка бажає поділити саме право у спільній сумісній власності, перевести його у спільну часткову власність та визначити власникам рівні частини саме у праві власності на домоволодіння, а не поділити в натурі це домоволодіння та з урахуванням принципу "суд знає закон" самостійно визначити яке слово має бути застосовано в позовній вимозі: "виділити" чи "визначити". Зазначила, що в своєму позові позивачка просила фактично поділити спільну сумісну власність між співвласниками у рівних час тинах без виділення кожному конкретних кімнат, приміщень тощо і без припинення спільної часткової власності. А тому вважає, що позивачкою правильно обрано спосіб захисту своїх порушених прав, а перша позовна вимога лише некоректно сформульована і фактично відрізняється від правильно сформульованої лише одним словом "виділити" (що застосовано позивачкою) та "визначити" (про що зазначено судом).

Також зазначила, що є помилковим висновок суду про недопустимість поєднання конструкції позову про припинення права на частку та визнання права одночасно, адже, вважає, така конструкція є цілком допустимою, логічною й такою, що направлена на економію процесуального часу. При цьому послалася на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 19.09.2017 року у справі 766/13790/16-ц, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 25.04.2019 року, яке було прийнято у спорі за аналогічних правовідносин, а саме апеляційний суд припинив право власності на 1/2 частку у спільній частковій власності та визнав право власності на вказану частку за позивачем.

Також вказала, що є помилковим висновок суду про недоведеність належними доказами твердження позивачки щодо неможливості виділення частки відповідача ОСОБА_4 в натурі та неможливості спільного користування та володіння будинком. Адже, зазначила, мінімальна площа квартири згідно з Таблицею 1 ДБН В.2.2.-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" (в нашому випадку частина, що виділяється, має відповідати поняттю "квартира", тобто приміщення, придатне для проживання сім`ї) складає 28-40 кв.м. Площа домоволодіння, що відповідає частині відповідача та інших співвласників, складає 18,5 кв.м (73,98 : 4 = 18,495), тобто є меншою, ніж визначено ДБН для повноцінної квартири, а тому виділ цієї частини є неможливий. При цьому вважає, що на першому етапі визначення можливості виділення частини відповідача у самостійний об`єкт нерухомості не потрібні спеціальні знання експерта, оскільки така можливість вираховується математично з урахуванням будівельних стандартів, оскільки якщо площа частки, що виділяється, є меншою за мінімально встановлені стандарти, то подальші розрахунки є недоцільними.

Також зазначила, що суд не прийняв до уваги наявність доказів неможливості спільного володіння і користування будинком, адже позивачкою надані докази того, що відповідач ОСОБА_4 не проживає в будинку (Акт про фактичне місце проживання від 28.04.2023, засвідчена копія витягу № 2 про зареєстрованих в житловому приміщенні), що він не є членом сім`ї позивачки, оскільки було розірвано відповідний шлюб (наявне Свідоцтво про розірвання шлюбу), а отже вказаний відповідач є сторонньою особою, з якою спільне проживання в будинку є неможливим.

Також вказала, що поза увагою суду залишись те, що відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України саме відповідач ОСОБА_4 зобов`язаний довести, що позбавлення його частки у спільній частковій власності завдасть йому істотної шкоди, які негативні наслідки для нього наступлять з урахуванням того, що він майно не утримує, вже більше 20 років не проживає в будинку, має іншу сім`ю та проживає з нею за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому зазначила, що позивачка у позові, посилаючись на вказані обставини, а також на те, що він долею свого майна не цікавиться, не вживає заходів щодо його утримання, зробила висновок про те, що позбавлення його права власності на свою частку із перерахуванням вартості цієї частки не завдасть йому істотної шкоди. Також при цьому вказала, що відповідач ОСОБА_4 не приймав участь в судових засіданнях, не подавав свої заперечень та доказів, яким чином буде завдана істотна шкода. Відтак, вважає, що відсутність будь-яких заперечень на вимоги позивачки, відсутність інтересу до свого майна протягом тривалого строку свідчить про відсутність будь-якої шкоди інтересам вказаного відповідача.

Також зазначила, що є припущенням твердження суду про невідповідність ціни вартості домоволодіння, оскільки, вказала, вказаним відповідачем не надано будь-якої іншої оцінки, яка б спростовувала оцінку домоволодіння, що надана позивачкою.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 08.04.2025 року о 08-30 годині, однак учасники, які до суду не з`явилися і про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994, яке видано на підставі розпорядження Уповноваженого органу приватизації при Білозерській селищній Раді народних депутатів № 40-а від 15.03.1994, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві спільної власності ОСОБА_4 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 , синові ОСОБА_3 , 1973 р.н. та дочці ОСОБА_5 , 1981р.н. Квартира АДРЕСА_1 записана у реєстрову книгу за № 62 (а.с.5).

За копією Свідоцтва про народження, Свідоцтва про одруження та Свідоцтва про розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , при народженні мала прізвище " ОСОБА_6 ", її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; 26.08.2000 року вона одружилась, у зв`язку з чим змінила своє прізвище на " ОСОБА_7 "; 28.10.2004 році зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , після розірвання шлюбу вона залишила своє прізвище " ОСОБА_7 " (а.с.25, 26, 24).

Згідно технічного паспорта квартира, що знаходиться у власності ОСОБА_4 , записана у реєстрову книгу за № 62, є квартирою спільного, посімейного заселення, розташована на 1-му поверсі 1-поверхового будинку, складається з 3-х кімнат житловою площею 49,93 кв.м, у тому числі: 1-а кімната 17,69 кв.м, 2-а кімната 14,79 кв.м, 3-я кімната 11,45 кв.м, кухня площею 8,32 кв.м, веранда 21,73 кв.м. Загальна площа квартири 73,98 кв.м. Відповідно до плану також наявні гараж літ. "В", сарай літ. "Б" та літня кухня літ. "Г" (а.с.7-8).

За Актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії РФ, від 17.01.2023 року, складеним відповідною комісією у складі представників місцевого самоврядування, вказане житлове приміщення, а саме квартира АДРЕСА_1 , розташоване в одноповерховому будинку з двома квартирами. Сам будинок зазнав пошкодження ІІ категорії: дах зруйнований на 100%, вікна пошкоджені на 70%, зовнішні стіни пошкоджені на 40%, фасад пошкоджено на 15%, внутрішні стіни/перегородки пошкоджено на 15%, фундамент пошкоджено на 10%, гараж літ. "В" пошкодження ІІ категорії , сарай літ. "Б" пошкодження ІІІ категорії, літня кухня літ. "Г" пошкодження ІІ категорії (а.с.19-20).

Відповідно до Звіту про оцінку майна від 05.06.2023, вартість об`єкту за адресою АДРЕСА_1 , складає 80 000,00 грн (а.с.10-17).

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не проживають в зазначеному домоволодінні, відповідно до Акту про фактичне проживання особи від 28.04.2023 (а.с.21).

Згідно з Витягом № 2 від 02.05.2023р про зареєстрований в житловому приміщення/будинку осіб за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) зареєстроване місце проживання позивачки ОСОБА_1 , 1981р.н., ОСОБА_9 , 2001р.н. та ОСОБА_2 , 1954р.н. (а.с.21 звор.).

Позивачка ОСОБА_1 та її мати (відповідачка ОСОБА_2 ) є внутрішньо переміщеними особами та проживають за адресою АДРЕСА_4 . Зареєстроване їх місце проживання АДРЕСА_1 . Це підтверджується Довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.22, 29).

Відповідно до копії повторного Свідоцтва про розірвання шлюбу від 24.06.2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвали шлюб 22.09.2005 року (а.с.27).

Місце проживання відповідача ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (відповідно до копії паспорта) (а.с.28).

Місце проживання відповідача ОСОБА_3 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (відповідно до копії паспорта) (а.с.32-33).

Згідно квитанції від 12.10.2023 ОСОБА_1 внесено 5 000,00 гривень до Державної казначейської служби України м. Київ в рахунок внесення вартості частки у спільному майні на депозит суду (а.с.50).

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

За ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно зі ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу ("Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності").

Відповідно до ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно зі ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Верховний Суд у постанові від 01.07.2019 року у справі № 404/10673/14-ц висловив позицію, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 зроблено висновок, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 зроблено висновок, що: "аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України ("таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї") перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказано, що "право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)".

У постанові Верховного Суду від 03.12.2020 у справі № 367/7792/16-ц, якою було залишено без задоволення касаційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими було відмовлено у позові ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, зазначено: "Рішеннями Європейського суду з прав людини неодноразово (зокрема, у справі "Андрій Руденко проти України", заява № 35041/05), зроблено висновок про порушення національними судами ст.1 Першого протоколу до Конвенції з тих підстав, що суди за вимогою інших співвласників позбавили особу права власності на належну їй частку квартири з порушенням правил щодо попереднього внесення суми відшкодування вартості такої частки на депозит суду, не врахувавши, що встановлена ст.365 ЦК України вимога про попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників, є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди… ОСОБА_1 , порушивши питання про припинення права ОСОБА_2 на частку у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 , не дотримавшись вимог частини другої статті 365 ЦК України, не внесла на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні, право на яку вона просила припинити".

Згідно з висновком Верховного Суду, зробленого в постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 по застосуванню п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".

Щодо вимоги про виділення (визначення) кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності на домоволодіння

Апеляційний суд, розглядаючи позовні вимоги у їх системному тлумаченні разом із змістом позовної заяви, доходить висновку, що суттю позовних вимог є вимоги про визначення часток у праві власності на спірне домоволодіння (по 1/4 частці кожному співвласнику, а саме позивачці ОСОБА_1 та співвідповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), припинення право власності ОСОБА_4 на 1/4 частину у праві власності на вказане домоволодіння та визнання за позивачкою права власності на вказану частину.

При цьому апеляційний суд враховує, що за текстом позовної заяви представник позивачки вказувала, що реальний поділ домоволодіння, на її думку, є неможливий через недостатність площі, просила поділити спільну сумісну власність між співвласниками у рівних частинах без виділення кожному конкретних кімнат, приміщень тощо. Як вважає апеляційний суд, неправильне зазначення у позовній заяві відповідної дії (зазначено "виділити" замість "визначити") не може свідчити про бажання позивачки саме виділити в натурі майно. Про це скаржник вказав і в апеляційній скарзі, зазначивши, що перша позовна вимога лише некоректно сформульована, а суд надмірно формалізовано підійшов до трактування першої позовної вимоги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачка не заявила вимоги про визначення часток у праві власності на спірне домоволодіння. Відтак, є помилковим висновок суду, який вважав, що заявлена вимога про виділ кожному із співвласників по 1/4 частці, про неналежний спосіб захисту порушеного права і, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення такої вимоги.

За положеннями ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду":

--- приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (частина 1);

--- передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (частина 2).

Отже, враховуючи дані Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994 року, те, що сторони набули право власності на житло в порядку приватизації державного житлового фонду, враховуючи також положення ст.30 ЦК України, слід дійти висновку, що сторонам спірне домоволодіння належить на праві спільної сумісної власності, а тому, за відсутності доведення іншого домовленістю між ними, законом або рішенням суду вважається, що у разі виділу (поділу) частки із вказаного майна, частки кожного із співвласників у цьому праві спільної сумісної власності є рівними.

Тобто, кожному із співвласників належить право власності на 1/4 частку у праві власності на спірне домоволодіння. А тому є обґрунтованою вимога про визначення по 1/4 частці кожному співвласнику.

Суд першої інстанції на вказані положення закону й позовну вимогу уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в позові в цій частині.

Щодо вимоги про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частину у праві власності на домоволодіння

Як вже вказувалось вище, аналіз положень ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.1-3 ч.1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Крім того, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Підставою позову в цій частині позивачка вказує те, що частка ОСОБА_4 є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім`ї.

З урахуванням задоволення першої позовної вимоги кожній із сторін (позивачці і трьом співвідповідачам) належить по 1/4 частці спірного житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує, що частка ОСОБА_4 не може бути виділена в натурі, адже поділ або виділ в окреме визначене майно відповідно до вимог ДБН В.2.2.-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" здійснити неможливо, оскільки частина є незначною. Типи квартир за кількістю житлових кімнат і їх площі у житлових будинках II категорії, як вказала сторона позивача, слід приймати за таблицею 1 вказаних ДБН. Відповідно до зазначеної таблиці мінімальна площа квартири (в їх випадку частина, що виділяється, має відповідати поняттю "квартира", тобто приміщення придатне для проживання сім`ї) складає 30-40 кв.м. Загальна площа житлового домоволодіння складає 73,98 кв.м. Площа домоволодіння, що відповідає частині відповідача та інших співвласників, складає 18,5 кв.м (73,98 : 4 = 18,495), тобто є меншою, ніж визначено ДБН для повноцінної квартири, а тому, на її думку, виділ цієї частини є неможливий.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вказаної вимоги, вважав, що у позивачки, яка тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється, а у випадку відсутності суб`єктивного права неможливо стверджувати й про його порушення. Також, суд зазначив, що частка у праві спільної власності ОСОБА_4 є рівною частці позивачки та часткам інших співвласників і не може бути визнана судом незначною. Крім того, суд виходив з того, що позивачкою до позовної заяви клопотання про призначення експертизи не долучалось, під час розгляду також будь яких клопотань не заявлено, твердження позивачки щодо неможливості виділення частки відповідача ОСОБА_4 в натурі та неможливості спільного володіння і користування будинком жодним належним та допустимим доказом не підтверджено.

В апеляційній скарзі зазначено, що є помилковим висновок суду про недопустимість поєднання конструкції позову про припинення права на частку та визнання права одночасно, адже, на думку скаржниці, така конструкція є цілком допустимою, логічною й такою, що направлена на економію процесуального часу. При цьому скаржниця послалася на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 19.09.2017 року у справі 766/13790/16-ц, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 25.04.2019 року. Також у скарзі представниця позивачки вказує, що на першому етапі визначення можливості виділення частини відповідача у самостійний об`єкт нерухомості не потрібні спеціальні знання експерта, оскільки така можливість вираховується математично з урахуванням будівельних стандартів, оскільки якщо площа частки, що виділяється, є меншою за мінімально встановлені стандарти, то подальші розрахунки є недоцільними.

Апеляційний суд повністю погодитися з висновками суду першої інстанції та доводами апеляційної скарги в цій частині не може.

Так, суд апеляційної інстанції вважає належним та ефективним заявлений позивачкою спосіб захисту порушеного права, а саме визначення частки у спільному майні та припинення права на цю частку. Позиція суду першої інстанції з цього питання є помилковою, а тому в цій частині доводи скарги є обґрунтованими. Також є помилковим і висновок суду про те, що частка у праві спільної власності ОСОБА_4 є рівною частці позивачки та часткам інших співвласників і не може бути визнана судом незначною. При цьому апеляційний суд виходить з встановлених обставин справи, проживання позивачки й іншого співвласника (її матері ОСОБА_2 ) в спірному домоволодіння та відповідно непроживання в ньому відповідача ОСОБА_4 .

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з доводами сторони позивачки про неможливість виділення частки відповідача ОСОБА_4 в натурі, адже вони ґрунтується на хибному тлумаченні законодавства.

Так, наразі (з 01.12.2019) діють ДБН В.2.2-15:2019 "Житлові будинки. Основні положення", затверджені наказом від 26.03.2019 № 87 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. А вказані скаржницею ДБН В.2.2.-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення"втратили чинність на підставі вказаного вище наказу від 26.03.2019 № 87.

Також, слід враховувати й положення ст.ст.47, 48 ЖК України щодо норми жилої площі (13,65 кв.м та не менше 9 кв.м жилої площі) та розміру жилого приміщення, що надається громадянам (у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України).

Крім того, позивачка посилалась на те, що мінімальна площа в 30-40 кв.м застосовується саме до квартири чи будинку, а в цій справі мова йде не про окрему квартиру чи будинок для проживання однієї людини, а про можливість реального виділу частки із спільного майна (житлового приміщення, яке розташоване в одноповерховому житловому будинку).

А тому, як вважає апеляційний суд, позивачкою не надано доказів неможливості виділення частки відповідача ОСОБА_4 в натурі. Клопотання про призначення судової експертизи стороною позивачки не заявлено при поданні позову та при розгляді справи судом першої інстанції. На думку апеляційного суду, самі по собі посилання сторони позивачки на неможливість виділення в натурі вказаної частки по суті містять ознаки припущення. Оскільки сторона позивачки відмовилась заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи з цього питання, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність твердження позивачки щодо неможливості виділення частки відповідача ОСОБА_4 в натурі.

З приводу такої обставини як неможливість спільного володіння і користування майном суд першої інстанції вважав її такою, що не підтверджена належними доказами. У свою чергу, в апеляційній скарзі сторона позивачки вказала, що належні докази на підтвердження вказаної обставини надані.

На думку суду апеляційної інстанції, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, таким, що не відповідає зібраним у справі доказам. Так, сама позивачка зазначила, і це підтверджено доказами (Акт про фактичне місце проживання від 28.04.2023, засвідчена копія витягу № 2 про зареєстрованих в житловому приміщенні, Свідоцтво про розірвання шлюбу), що відповідач ОСОБА_4 не проживає в спірному будинку, він не є членом сім`ї позивачки, ще у 2005 році між ним та матір`ю позивачки шлюб був розірваний і з того часу він проживає окремо з іншою сім`єю, тобто він є сторонньою особою, в якої є своя сім`я. Позивачка вказує про неможливість спільного з ОСОБА_4 володіння і користування вказаним будинком. ОСОБА_4 , у свою чергу, не надав доказів на підтвердження протилежного. А тому, на думку апеляційного суду, є доведеним факт неможливості позивачки та ОСОБА_4 спільного володіння і користування вказаним будинком.

Також, суд першої інстанції вважав неналежним доказом Звіт про оцінку майна від 05.06.2023, оскільки, як вказав суд, в звіті оцінено лише житловий будинок без надвірних будівель та споруд, про які вказано у технічному паспорті на житловий будинок.

В апеляційній скарзі скаржниця вважає припущенням таке твердження суду, зазначивши, що відповідачем ОСОБА_4 не надано будь-якої іншої оцінки, яка б спростовувала оцінку домоволодіння, що надана позивачкою.

З приводу цього апеляційний суд враховує Звіт про оцінку майна від 05.06.2023, відповідно до якого вартість об`єкту за адресою АДРЕСА_1 , складає 80 000,00 грн. Відповідачем ОСОБА_4 не надано будь-якої іншої оцінки, яка б спростовувала оцінку домоволодіння, що надана позивачкою, а тому, на думку апеляційного суду, вказаний Звіт про оцінку майна від 05.06.2023 є допустимим та належним доказом, відповідно висновок суду першої інстанції про те, що вказаний Звіт є неналежним доказом помилковим.

Крім того, апеляційний суд враховує й загальновідомі факти про те, що вказаний населений пункт (с. Посад-Покровське) є значно зруйнований, адже в результаті війни, розв`язаної рф проти України, протягом кількох місяців 2022 року він фактично знаходився на лінії зіткнення, тим більше по суті знаходився під контролем сил оборони України, а тому перебував під нищівним ворожим обстрілом. Також враховує й те, що вказане житлове приміщення (квартира АДРЕСА_5 , розташоване в одноповерховому будинку з двома квартирами, відповідно до Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії РФ, від 17.01.2023 року, має значні пошкодження, а саме сам будинок зазнав пошкодження ІІ категорії: дах зруйнований на 100%, вікна пошкоджені на 70%, зовнішні стіни пошкоджені на 40%, фасад пошкоджено на 15%, внутрішні стіни/перегородки пошкоджено на 15%, фундамент пошкоджено на 10%, гараж літ. "В" пошкодження ІІ категорії , сарай літ. "Б" пошкодження ІІІ категорії, літня кухня літ. "Г" пошкодження ІІ категорії.

Суд першої інстанції також вважав недоведеним те, що припинення права власності на частку у домоволодінні не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_4 та членам його сім`ї.

У скарзі представниця позивачки вказала на неврахування судом того, що відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України саме відповідач ОСОБА_4 зобов`язаний довести, що позбавлення його частки у спільній частковій власності завдасть йому істотної шкоди, які негативні наслідки для нього наступлять з урахуванням того, що він майно не утримує, вже більше 20 років не проживає в будинку, має іншу сім`ю та проживає з нею за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому зазначила, що позивачка у позові, посилаючись на вказані обставини, а також на те, що він долею свого майна не цікавиться, не вживає заходів щодо його утримання, зробила висновок про те, що позбавлення його права власності на свою частку із перерахуванням вартості цієї частки не завдасть йому істотної шкоди.

Суд апеляційної інстанції вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним по суті.

Так, у справі встановлено, що позивачка внесла на депозит суду 5 000грн. Однак, вартість вказаного житлового приміщення, відповідно до Звіту про оцінку майна від 05.06.2023, складає 80 000,00грн, відтак вартість його 1/4 частки складає 20 000,00 грн (80 000 : 4).

А тому не можна вважати, що позивачка виконала вимоги ч.2 ст.365 ЦК України, а саме попередньо (перед ухваленням рішення суду про припинення права особи на частку у спільному майні) внесла на депозитний рахунок суду вартість частки у спільному майні.

Крім того, враховуючи вказане, апеляційний суд вважає, що відсутність доказів перерахування на депозитний рахунок суду вартості належної відповідачу ОСОБА_4 1/4 частки у спірному майні, не може свідчити про те, що припинення права вказаного відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною позивачки належними доказами не доведено наявність сукупності як мінімум 2-х підстав, передбачених ст.365 ЦК України (будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, які є самостійними, а також передбаченої пунктом 4 частини першої цієї статті), необхідних для припинення права на частку у спільному майні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині є правильним по суті, однак суд при цьому зробив зазначені відповідні помилкові висновки, що є підставою для його зміни в цій частині та викладення його мотивувальної частини в цій частині в редакції цієї постанови.

Висновки суду апеляційної інстанції

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції, на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України:

--- в частині відмови в задоволенні позову про виділення частин зі спільної власності слід скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині, яким визначити за позивачкою та відповідачами по 1/4 частині за кожним у праві власності на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 ;

--- в частині відмови в задоволенні позову про припинення права особи на частку у спільному майні слід змінити, виклавши в цій частині його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2)

У цій справі за результатом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції позов в частині вимоги про виділення частин зі спільної власності задоволено, а в частині вимоги про припинення права власності у спільному майні по суті залишено без задоволення.

При поданні позову позивачкою було сплачено 1073,60грн судового збору, натомість підлягало сплаті 2147,20грн судового збору, оскільки наявні дві вимоги немайнового характеру (вимога про виділення частин зі спільної власності та вимога про припинення права особи на частку у спільному майні). Тобто, по суті позивачкою було оплачено судовим збором одну з двох вимог немайнового характеру, наприклад вимогу про припинення права особи на частку у спільному майні.

При поданні апеляційної скарги позивачкою було сплачено судовий збір по суті у встановленому законом розмірі (сплачено судовий збір у розмірі 3220,50грн замість судового збору у розмірі 3220,80грн, який вираховується наступним чином: (0,4 + 0,4 ) х 2684грн х 150%).

Оскільки скаргу задоволено частково, а саме задоволено вимогу про виділення частин зі спільної власності, і відмовлено в задоволенні другої позовної вимоги, то з відповідачів на користь позивачки необхідно стягнути понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в частині задоволених позовних вимог, тобто 1610,10грн (3220,50 3220,80/2), а саме по 536,70грн з кожного.

Керуючись ст.ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мартинюк Юлії Сергіївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 січня 2025 року:

--- в частині відмови в задоволенні позову адвоката Мартинюк Юлії Сергіївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення частин зі спільної власності скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині, а саме визначити за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/4 частині за кожним у праві власності на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 ;

--- в частині відмови в задоволенні позову адвоката Мартинюк Юлії Сергіївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права особи на частку у спільному майні змінити, виклавши в цій частині мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1610,10грн, тобто по 536,70грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повної постанови 08 квітня 2025 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ І.В. Склярська