Провадження № 22-ц/4808/537/25
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бородовського С.О., ухвалене 11 лютого 2025 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позову зазначив, що сторони з 24 грудня 2019 року по 25 січня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Ще до реєстрації шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила дочку ОСОБА_3 . В актовому записі про народження відомості про батька дитина внесені на підставі заяви матері в порядку статті 135 Сімейного кодексу та у графі батько записано « ОСОБА_4 ». Проте, на підставі заяви позивача про визнання батьківства від 21.02.2020 до актового запису внесені зміни та він записаний батьком дитини.

Після розірвання шлюбу відповідачка звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. В результаті Івано-Франківський міський суд 02 квітня 2024 року видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі частки від усіх доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку починаючи з 01.04.2024 до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначив, що він звернувся до суду з позовом про оспорення батьківства, який відповідачка визнала. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2024 року, яке набрало законної сили 02 липня 2024 року, позов задоволено та виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису №4 від 03 січня 2018 року, складеного Івано-Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте, відповідачка, знаючи про вищезазначене рішення, подала заяву до Славутського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про примусове виконання судового наказу, і як наслідок державним виконавцем відкрито виконавче провадження 17 червня 2024 року. В процесі примусового виконання судового наказу з нього стягнуто із заробітної плати 32 724,66 грн. 08 серпня 2024 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Позивач вважав, що оскільки суд дійшов висновку про відсутність кровного споріднення і виключення з актового запису про народження дочки відповідачки відомостей про його батьківство, отже у нього відсутній також обов`язок утримання дитини. Аліменти були стягнуті примусово в рамках виконавчого провадження, а не добровільно, відтак відсутні умови передбачені п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, які б перешкоджали поверненню сплачених коштів.

За наведених обставин просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 32 724,66 грн безпідставно набутих коштів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32 724,66 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги всі обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права.

На її думку, місцевий суд не врахував, що відповідно до ч.5 статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини, вона знала, що не є її батьком. Позивач протягом багатьох років знав, що в актовому записі про народження був записаний батьком дитини, виконував щодо неї батьківські обов`язки, тривалий час не оспорював своє батьківство. Більше того позивач сам підтверджує, що йому було достеменно відомо, що ОСОБА_3 не є його донькою, і вказаний факт відповідачка не приховувала.

Вважає, що суд не звернув увагу, що стаття 1212 ЦК України не передбачає повернення аліментів, сплачених на виконання рішення суду. Аналогічно суд не врахував, що відповідно до статті 79 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається ними виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Аліменти в сумі 32724,66 грн були сплачені відповідачем не добровільно, а в примусовому порядку у межах відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу. Отримання грошових коштів на підставі судового рішення виключає можливість повернення цих коштів платнику аліментів в порядку, визначеному статтею 1215 ЦК. Вважає, що оскільки отримала вказані кошти за судовим рішенням за відсутності рахункової помилки та недобросовісності набувача, то ці кошти не можуть бути в неї витребувані.

На думку скаржниці, судом помилково застосовано до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 липня 22021 року в справі №477/1165/20. Вказана справа стосувалась звільнення батька від заборгованості зі сплати аліментів, а тому правовідносини у ній не є релевантними до справи, яка переглядається.

Вказує, що посилання позивача на її недобросовісність є необґрунтованими, оскільки за видачею судового наказу вона звернулась 01 квітня 2024 року, тобто за місяць до подання позову про оспорення батьківства. Крім того, вона добровільно та з власної ініціативи звернулась до виконавчої служби з клопотанням припинити стягнення аліментів з 21.06.2024, тобто після набрання законної сили рішенням у справі про виключення з актового запису про народження її дочки відомостей про позивача. А 03.07.2024 вона попросила повернути їй виконавчий документ, що свідчить про її добросовісність.

Крім того, скаржниця вважає, що позов заявлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Так позивач просить стягнути аліменти, які були сплачені ним на користь неповнолітньої ОСОБА_6 , проте не залучив останню як співвідповідача у справі.

Зважаючи на вказані обставини, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Правом на подання відзиву позивач не скористався.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

За положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Вказаним вимогам судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок зі сплати аліментів у позивача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дитини. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дітей є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дитини, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Суд послався на те, що саме на підставі визнання відповідачкою позову в справі № 344/7728/24 рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2024 року виключено запис про батьківство позивача. Отже, саме на відповідачку покладено наслідки її процесуальних дій у справі про виключення запису про батьківство позивача. Одним із таких наслідків є припинення стягнення з позивача аліментів та втрата правової підстави для отримання відповідачкою від позивача аліментів за період до виключення запису про його батьківство.

З вказаними висновками колегія суддів не погоджується.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 грудня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 січня 2022 року.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого повторно 21 лютого 2020 року, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2

02 квітня 2024 року Івано-Франківським міським судом видано судовий наказ №344/6073/24 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі від усіх доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів розпочато з 01 квітня 2024 року.

Судовий наказ перебував на примусовому виконанні у Славутському відділі державної виконавчої служби у Шепетівському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно розпоряджень державного виконавця на користь ОСОБА_2 було перераховано 05.07.2024 10807,62 грн, 30.07.2024 14594 грн, 09.08.2024 7323,04 грн (а.с. 21).

08 серпня 2024 року державним виконавцем винесена постанова про повернення стягувачу виконавчого документа судового наказу №344/6073/24 від 23.04.2024 року. В постанові зазначено, що згідно звіту про здійснення відрахування та виплати №944 від 06.08.2024 аліменти утримані до 20.06.2024 року (а.с. 20).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2024 року у справі № 344/7728/24, яке набрало законної сили 02 липня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ державної реєстрації актів цивільного стану в м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про оспорювання батьківства та виключення з актового запису відомостей про батька дитини. Виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису № 4 від 03 січня 2018 року, складеного Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України (далі - СК України), у тому числі обов`язків щодо утримання дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у статті 180 СК України, за змістом якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У справі, що переглядається, встановлено, що за період з 01 квітня по 20 червня 2024 року з позивача стягувалися аліменти в розмірі 32 724,66 грн на виконання судового наказу Івано-Франківського міського суду від 02 квітня 2024 року у примусовому порядку.

Стягуючи з відповідачки на користь позивача утримані аліменти, суд виходив з того, що виключення запису про батьківство ОСОБА_1 щодо дитини означає, що відпала правова підстава, на якій аліменти набуваються, і у платника аліментів виникло право вимагати повернення уже сплачених ним аліментів.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Встановивши, що аліментні виплати у розмірі 32 724,66 грн позивач здійснив не добровільно, а в примусовому порядку в межах відкритого виконавчого провадження № 75218143 з примусового виконання судового наказу Івано-Франківського міського суду №344/6073/24 від 23.04.2024, суд дійшов помилкового висновку про можливість повернення цих коштів платнику аліментів в порядку, визначеному статтею 1215 ЦК України.

Такі ж висновки в аналогічних правовідносинах зробив Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 677/876/21.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню.

Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

У справі, що є предметом перегляду, суд, стягуючи сплачені позивачем аліменти, узяв до уваги лише той факт, що рішенням суду з актового запису про народження дитини відомості про нього як батька виключені, не врахувавши усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи.

Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

У справі, що переглядається, аліментні кошти витрачались на утримання дитини, зворотного позивачем не доведено. Враховуючи, що дитина не має біологічно встановленого батька, який має обов`язок її утримувати, а мати знаходиться у скрутному матеріальному становищі, повернення отриманих аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

З іншого боку, позивач достеменно знав, що ОСОБА_5 не є його біологічною дочкою, проте був зазначений її батьком, оскільки добровільно подав відповідну заяву до органу реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до запису №2 у актовому записі про народження дитини від 21 лютого 2020 року були внесені зміни щодо відомостей про батька на підставі заяви ОСОБА_1 про визнання батьківства. Протягом п`яти років позивач не заперечував свого батьківства і мав усвідомлювати наслідки такого запису, зокрема можливість стягнення аліментів.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме малолітня дитина ОСОБА_5 є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.

За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих.

Частиною першою статті 376 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи помилковість висновків суду про повернення як безпідставно набутих аліментів, сплачених позивачем, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 лютого 2025 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1816,80 грн судових витрат, понесених у з`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 10 квітня 2025 року.