Справа № 606/62/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Марціцкої І.Б.

при секретарі Пасько І.Б.

з участю представника позивача адвоката Бакальця І.Г.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Теребовлі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Бакалець Ігор Гнатович до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком, шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бакалець Ігор Гнатович, звернулась в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком, шляхом виселення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 . За вказаною адресою з позивачем проживає без реєстрації її колишній чоловік ОСОБА_1 . Спільне проживання з відповідачем в одному будинку стало нестерпним. Відповідач неодноразово здійснює домашнє насильство під час якого виражається нецензурною лайкою, словесно погрожує, внаслідок чого завдає шкоди фізичному та психологічному здоров`ю позивача. ОСОБА_1 жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, користується майном позивача. Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо вчинення домашнього насильства відповідачем відносно неї, за що протягом останніх років відповідач часто притягувався до адміністративної відповідальності за порушення 173-2 КУпАП. З цих підстав просить позов задовольнити та виселити відповідача з житлового будинку за адресою: по АДРЕСА_1

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив виселити відповідача з житлового будинку за адресою: по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, а також звільнення будинку від належних останньому речей.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнав, вказав, що мирно врегулюють спір, а також не заперечив, що житловий будинок, у якому він проживає, є особистим майном позивачки.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини.

ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №326360830 від 20.03.2023, власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 20.03.2023 державним нотаріусом Теребовлянської державної нотаріальної контори Тернопільської області Тернопільської області.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 17.07.2023 по справі №606/718/23 позов задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Відповідно до довідки виданої виконкомом Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області №300 від 20.11.2024, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: по АДРЕСА_1 та разом з нею проживає ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до термінових заборонних приписів стосовно кривдника серії АА №253584 від 28.10.2022, серії АА №253633 від 06.12.2022, серії АА №332628 від 27.09.2024, ОСОБА_1 заборонено в будь- який спосіб контактувати із постраждалою особою ОСОБА_2 .

Відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА №332665 від 25.11.2024, ОСОБА_1 зобов"язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи, заборонено на вхід та перебування на місці проживання (перебування) постраждалої особи, заборонено в будь- який спосіб контактувати із постраждалою особою ОСОБА_2 .

Постановою Теребовлянського районного суду від 23.01.2023, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч.2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою Теребовлянського районного суду від 04.05.2023, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою Теребовлянського районного суду від 04.05.2023, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою Теребовлянського районного суду від 22.05.2023, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою Теребовлянського районного суду від 22.10.2023, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого правопорушення.

Постановою Теребовлянського районного суду від 07.11.2024, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні правові норми.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України закріплено положення, відповідно до якого громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Як встановлено судом, позивач є власником будинку в якому проживає вона та її колишній чоловік.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 в справі № 761/5115/17 вказано, що одним із способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2ст. 16 ЦК України),усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Також аналогічна правова позиція щодо права власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном зазначена в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 в справі № 182/7347/18.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до статті 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини першої статті 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо.

Систематичність порушення правил співжиття визначається, виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. Такий висновок зробив ВС в постанові від 22 січня 2020 року у справі №679/1657/18. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Верховним Судом також зазначено про необхідність враховувати та належним чином перевіряти доводи позивача про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Крім того, для правильного вирішення справи суди повинні встановити, що попередні заходи запобігання виявились безрезультатними.

Отже, при розгляді даної справи судом встановлено, що відповідач є колишнім чоловіком позивача, шлюб між ними розірваний судовим рішенням у 2023 році, спільним побутом вони не пов`язані, своїми систематичними діями, що виразились у порушені правил співжиття та вчиненні домашнього насильства щодо позивача відповідач робить неможливим проживання з ним у спірному будинку позивача.

ОСОБА_1 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, тобто за вчинення домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_2 .

Крім того, вирішуючи спір про виселення відповідача, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03 вересня 2020 року у справі Левчук проти України.

У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою ОСОБА_2 , доведено, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала домашнього насильства з боку колишнього чоловіка відповідача ОСОБА_1 , що підтверджує порушення останнім правил співжиття, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, тому наявний ризик повторення в майбутньому такого насильства, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом, отже суд вважає, що виселення відповідача у даному випадку буде переслідувати легітимну мету та враховувати баланс інтересів позивачки.

При прийнятті рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак застосування такого заходу може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб. Більше того, у справах про домашнє насильство, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, фізичну та психічну цілісність.

Попередні заходи запобігання та накладення судом адміністративних стягнень виявились безрезультатними. Відповідач заважає позивачці вільно користуватись належним їй на праві приватної власності житлом та в добровільному порядку виселятись не збирається.

Разом з тим, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_2 , систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним в одному будинку.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, суд дійшов висновку, що наявні достатні докази на підтвердження систематичного порушення правил співжиття відповідачем та наявності і необхідності підстав для втручання в право відповідача на житло шляхом його виселення.

У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про виселення ОСОБА_1 з житлового будинку за адресою: по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, а також звільнення будинку від належних останньому речей, підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

Позов ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Бакалець Ігор Гнатович до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком, шляхом виселеннязадовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , з житлового будинку за адресою: по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, а також звільнення будинку від належних останньому речей.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя І.Б. Марціцка