Провадження 2-п/201/10/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Покопцевої Д.О.,

секретаря Тоцької Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 16.01.2025 р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи

16.01.2025 р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська постановлено заочне рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27.02.2009 р. Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 47, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Після розірвання шлюбу прізвища сторін не змінювати. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 968 грн. 96 коп.

04.03.2025 р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська через систему «Електронний суд» надійшла заява відповідачки ОСОБА_1 в якій вона просить суд скасувати заочне рішення від 16.01.2025 р. Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

У судове засідання, призначене на 13.03.2025 р. учасники справи не з`явилися.

Суд врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 287 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

В обґрунтування вимог заяви про перегляд заочного рішення вказується, що тривалий час а саме з 22.04.2022 р. вона, її неповнолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та мати її чоловіка (свекруха) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувають у Польщі, місто Чеховице-Дзидзице. Мешкають у хостелі, у старій будівлі де нестабільний а іноді відсутній інтернет, і необхідності в користуванні українськими застосунками постійно нема. Таким чином, про рішення та позов про розірвання шлюбу їй випадково стало відомо з державного мобільного застосунку ДІЯ 03.03.2025 р. Вказані обставини достовірно відомі позивачу, як і її телефонний номер, та електронна скринька. Крім того, позивачу достовірно відомо, що вона як адвокат, та голова громадської організації в теперішній час не веду ніякої професійної діяльності в Україні, а отже не має необхідності у перевірці сервісів пов`язаних з вказаною діяльністю. Позивач є адвокатом з більш ніж 20 роками стажу, і вказані правові норми йому відомі достеменно. З чого можна прийти до висновку, що позивач мав намірі навмисно ввести суд в оману, з метою отримання незаконного і передчасного рішення про розірвання шлюбу та позбавлення мене права на оскарження.

За таких обставин вважає, що суд здійснив розгляд справи без належного повідомлення про час та місця розгляду справи мене як сторони у справі (відповідача), що є поважною причиною моєї неявки у судове засідання. Як зазначено в змісті судового рішення, підставою задоволення позовних вимог на погляд суду є те, що сторони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть. Вважає, що такі підстави не відповідають дійсності так, як їх сім`я а саме наш неповнолітній син, мати позивача, через окупацію міста Маріуполь та відсутністю мешкання на підконтрольній Україні території змушені проживати за межами України у Польщі. Цей факт добре відомий позивачу, а тому моя адреса для кореспонденції не відповідає адресу зазначеному у позові. Позивач майже кожен день спілкується зі своєю матір`ю, та контролює навчання сина у школі. Разом з цим, суд при винесені рішення не в повному обсязі дослідив обставини справи так, як не взяв до уваги те, що саме позивач наполягав, і наполягає у теперішній час щоб вони залишалися у Польщі з міркувань безпеки. Крім того, позивачу відомо, що саме зараз вона може повернутися в Україну, бо знаходиться у черзі на безкоштовне ендопротезування лівого колінного суглоба та проходжу реабілітацію після операції.

Вважає, що вказаний позов був поданий позивачем під впливом емоцій, пережитих під час знаходження в окупованому Маріуполі, та неможливістю прискорити наше повернення в Україну та проживати однією сім`єю. Про це свідчить непрофесійний підхід до подання позову, невідповідність територіальності суду відповідно до ч.2 ст. 28 ЦПК України, а саме до Васильківського міськрайонного суду Київської області оскільки позивач є практикуючим адвокатом.

За таких обставин, суд виніс рішення (заочне) без належного повідомлення відповідача, надавши повну перевагу позивачу, який надав суду недостовірну інформацію, чим сфальсифікував фактичні обставини та проігнорував інтереси сім`ї, чим позбавив суд вжити заходи щодо примирення подружжя передбачені вимогами ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України.

Щодо заперечень на заяву про перегляд заочного рішення

10.03.2025 р. позивач подав заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, зазначивши, що питання про розлучення з відповідачкою, ніяким чином не пов`язано з окупацією міста Маріуполь, оскільки ще задовго до окупації, в червні 2020 року звертався до суду із позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. За проханням відповідачки, позов було залишено без розгляду, яка начебто намагалась зберегти шлюб. Доводи відповідачки про те, що суд здійснив розгляд справи без належного її повідомлення про час та місце справи не відповідає обставинам. Відповідачка є адвокатом, а тому має особистий кабінет в електронному суді, тобто її було сповіщено у відповідності до вимог ч. 4 ст. 128 ЦПК України. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні заяви відповідачки про скасування заочного рішення.

13.03.2025 р. відповідачкою подана відповідь на заперечення, в яких вважає аргументи позивача необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Просить задовольнити її заяву про перегляд заочного рішення від 16.01.2025 р. по справі № 201/12802/24; призначити вказану справу до повторного розгляду в загальному порядку.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд враховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021р. у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), зокрема, вказано, наступне:

«Глава 11 «Заочний розгляд справи» Розділу ІІІ «Позовне провадження» ЦПК України встановлює особливі умови та порядок проведення заочного розгляду справи, ухвалення заочного рішення, подання і розгляду заяви про його перегляд, а також скасування й оскарження цього рішення. Так, відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення до суду, який це рішення ухвалив, на предмет наявності передбачених частиною першою статті 288 ЦПК України підстав для його скасування, і оскаржити таке рішення у загальному порядку (статті 284-288 ЦПК України).

Як вбачається з позовної заяви, місцем проживання відповідачки ОСОБА_1 вказано: АДРЕСА_1 .

Оскільки місто Маріуполь Донецької області є окупованою територією України, з метою забезпечення участі відповідачки у судовому засіданні, суд, з огляду на вимоги ч. 11 ст. 128 ЦПК України, неодноразово викликав відповідачку, а саме 25.11.2024 р. та 16.01.2025 р. через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Отже, з опублікуванням оголошення про виклик відповідачки вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що передбачено ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це.

Так, поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами, тобто, повинні додаватися до заяви про перегляд заочного рішення. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки у судове засідання.

Водночас, з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

У відповідності до ч. 3 ст. 287 ЦПК України, суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Однак з досліджених матеріалів доданих до заяви, відповідачкою при поданні заяви про перегляд заочного рішення не надано жодних доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, і не були враховані судом при винесенні спірного заочного рішення від 16.01.2025 р. про розірвання шлюбу.

У зв`язку з наведеним, суд не вбачає посилань відповідачки на будь-які докази, які мають істотне значення для розгляду справи та не були досліджені судом, оскільки обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення є непогодження з винесеним рішенням по суті, а тому в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Ухвала про задоволення заяви про перегляд заочного рішення у цьому переліку відсутня.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України). Цей припис згідно з позицією Конституційного Суду України слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року).

Таким чином, право на суд, складовою якого є право доступу до правосуддя, в аспекті апеляційного оскарження ухвали місцевого суду може бути обмежено на національному рівні з легітимною метою та із забезпеченням пропорційності при застосуванні відповідних правових засобів, передбачених процесуальним законом. Наведене не має наслідком порушення права на доступ до правосуддя.

Правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18), у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 522/18296/14-ц (провадження № 14-62цс19).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження № 61-19138сво18) дійшов висновку, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати в порядку, визначеному процесуальним законом.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 287, 288 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Залишити без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 16 січня 2025 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Роз`яснити заявнику, що у разі непогодження з висновком суду, вона має можливість оскаржити рішення до Дніпровського апеляційного суду в загальному порядку впродовж 30 днів. У цьому випадку строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст ухвали буде складено 18 березня 2025 року.

Суддя: Д.О. Покопцева