Справа № 946/9133/23
Провадження № 2/946/989/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Пащенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Топтигіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою суду від 20.02.2024 року прийнято відмову від позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а провадження по справі в цій частині закрито.

Представник ОСОБА_1 позовні вимоги до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що 04.01.2021 року близько 18 год. 50 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21101», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Болградське шосе з боку вул. Аеродромна в напрямку вул. Станційний посьолок, в порушення п.п. «а» п.2.9, п.1.5, п.п. «б» п.2.3, п.12.3 ПДР України, поблизу будівлі №12 скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження від яких настала його смерть на місці ДТП. Після наїзду, ОСОБА_2 з місця ДТП зник, не надавши допомоги потерпілому. Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду ухваленим у справі № 946/2556/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років; ч. 1 ст. 135 КК у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_2 за сукупністю кримінальних правопорушень визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк шість років. Застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, взявши його під варту в залі суду. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як водія автомобіля «ВАЗ 2101», номерний знак НОМЕР_1 застрахована в ПрАТ «УПСК», що підтверджується полісом страхування № НОМЕР_2 , який діяв під час ДТП. ОСОБА_3 був чоловіком позивачки, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 06.05.1989 року. Смерть чоловіка, з яким позивачка прожила 32 роки, стала для неї глибокою психологічною травмою. Вона втратила надію і опору в житті. Втратила близьку людину. Позбулася моральної та матеріальної підтримки. Моральну шкоду позивачка оцінила у 500 000,00 грн. Враховуючи викладене, позивачка просить суд стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. та витрати на послуги адвоката в розмірі 8265,00 грн.

08.04.2024 року представник відповідача надала суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що сума моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. не обґрунтована, не зрозуміло якими міркуваннями керувалася позивачка при її визначенні, чи можна вважати розумними вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в такій сумі, якими доказами підтверджується завдання позивачу моральної шкоди саме в такому розмірі. При розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 , було встановлено, що потерпілий ОСОБА_3 , порушив правила дорожнього руху та був при цьому в стані сильного алкогольного сп`яніння, отже його поведінка призвела до настання ДТП. Позивачкою не повно викладено обставини справи з зазначенням посилань на відповідні докази щодо спричинення моральної шкоди та відповідного розрахунку, згідно якого позивачка оцінила свої моральні страждання. Враховуючи викладене, просить суд відмовити позивачці у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди (а.с.87-90, 94-100)

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вказала, що відповідачем відшкодована шкода частково, позивачкою не сплачено судовий збір у повному обсязі за вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, що є підставою для відмови в позові. Крім того, рішенням Кілійського районного суду Одеської області з відповідача на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» стягнуто 135 000 грн. в порядку регресу та 2422,40 грн. судового збору, отже стягнення додатково суми моральної шкоди з ОСОБА_2 буде подвійним стягненням.

Вислухавши представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, статей 11, 15, 16, 22, 23 ЦК України потерпіла особа, якій завдано збитків або завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав, має право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Застосування цього способу захисту визначається положенням ст. 22 ЦК і проводиться як у договірних зобов`язаннях (ст. 611 ЦК), так і в позадоговірних зобов`язаннях (гл. 82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті .

Частиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з ч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

В п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК).

Судом встановлено, що 04.01.2021 року приблизно о 18:50 годині водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21101» державний номерний знак НОМЕР_1 , у темну пору доби, в умовах обмеженої видимості здійснював рух на зазначеному автомобілі по проїзній частині вул. Болградське шосе з боку вул. Аеродромна в напрямку вул. Станційне в м. Ізмаїл Одеської області (далі - м. Ізмаїл), та поблизу розташування будинку №12 по вказаній вулиці водій ОСОБА_2 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити велосипедиста, який рухався попереду в попутному напрямку, у межі правого краю проїзної частини, в порушення вимог п.1.5., під п. «б» п. 2.3., п. 12.3, а також п/п. «а-е» п. 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, був неуважним, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, своєчасно не зреагував на її зміну, тим самим не вжив негайно заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду велосипедиста, та передньою правою частиною кузова керованого ним автомобіля допустив наїзд на задню частину дорожнього велосипеда «Супутник» під керуванням ОСОБА_3 , під час якого сталося падіння останнього на дорожнє покриття з подальшим його травмуванням.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедисту ОСОБА_3 заподіяна поєднана травма голови, тулуба, кінцівок, а саме: а) закрита черепно-мозкова травма: вогнищеві крововиливи під м`яку мозкову оболонку в тім`яних долях правої та лівої півкулі, крововиливи у м`яких тканинах лобно-тім`яної області справа (в проекції рани); садна на лобній області справа, забійна рана в лобній області справа, в центрі садна; б) закрита травма шийного відділу хребта, грудної клітки: перелом 5 хребця та між хребтового диску, з крововиливами в м`які тканини; перелом правих 2 - 7 ребер по середньо ключичній лінії; переломи правих 2 - 9 ребер по лопатковій лінії; переломи лівих 5, 6 ребер по передній паховій лінії; в) травма кінцівок: садна на задній поверхні лівого передпліччя в нижній третині; на тильній поверхні лівої кисті біля основи першого пальця; на тильній поверхні лівої кисті біля основи другого пальця, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала смерть ОСОБА_3 на місці пригоди.

Допущенні водієм ОСОБА_2 порушення вимог п. 1.5., підп. «б» п. 2.3., п. 12.3 ПДР знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення смерті ОСОБА_3 .

Своїми діями ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Крім того, 04.01.2021 року приблизно о 18:50 годині, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди поблизу будинку АДРЕСА_1 , у водія ОСОБА_2 , виник раптовий кримінальний протиправний умисел на уникнення відповідальності за вчинення ДТП шляхом зникнення з місця пригоди та ненадання допомоги потерпілому, та в порушення вимог підп. «а - е» п. 2.10. ПДР ОСОБА_2 негайно не зупинив керований ним транспортний засіб і не залишився на місці пригоди, не вжив можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган та уповноважений підрозділ Національної поліції, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, хоча мав реальну можливість зупинитися та надати допомогу потерпілому, при цьому не маючи об`єктивних причин і підстав відмовитися від прийняття вищевказаних відповідних заходів, а, навпаки, розуміючи, що своїми попередніми діями поставив потерпілого ОСОБА_3 в небезпечний для життя стан, внаслідок чого останній був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок свого безпорадного стану, пов`язаного з отриманням тяжких травм, реалізуючи свій кримінальний протиправний умисел на уникнення від покарання, на керованому ним автомобілі «ВАЗ 21101» реєстраційний номер НОМЕР_1 зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, залишивши постраждалого лежати на місці події.

Своїми діями ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, а саме завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Дані обставини встановлені вироком Ізмаїльського міськрайонного суду ухваленим у справі № 946/2556/21, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років; ч. 1 ст. 135 КК у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_2 за сукупністю кримінальних правопорушень визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк шість років. Застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, взявши його під варту в залі суду.

Вироком Одеського апеляційного суду від 01.12.2023 року вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 року у кримінальному провадженні №0000004, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.01.2021 року, яким ОСОБА_2 , визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України скасовано в частині призначеного покарання. Ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначено покарання за: ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік; ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно призначено ОСОБА_2 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк шість років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 08.01.2021 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 06.05.1989 року, ОСОБА_3 був чоловіком позивачки ОСОБА_1 (а.с.8).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.(ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно зі ч.2 ст.78 того ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру - немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, а також враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Статтями 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, закон містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Встановивши відсутність обставин непереборної сили або умислу потерпілого, а також що смерть ОСОБА_3 наступила внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а позивачка є дружиною загиблого, суд приходить до висновку, що моральна шкода заподіяна позивачці смертю її чоловіка підлягає відшкодуванню.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що ДТП сталася також з вини ОСОБА_3 , оскільки він перебував у стані алкогольного сп`яніння, так як вироком Одеського апеляційного суду від 01.12.2023 року встановлено, що саме обвинувачений ОСОБА_2 в порушення ПДР, рухаючись по попутній смузі для руху з потерпілим позаду нього, і допустив зіткнення з останнім та потерпілий ОСОБА_3 жодним чином не мав можливості контролювати ситуацію та уникнути зіткнення.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначено в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Судом не приймаються уваги доводи представника відповідача про те, що, так як рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 10.02.2025 року стягнуто з відповідача на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 135 000 грн. в порядку регресу та 2422,40 грн. судового збору, тому не можливо стягувати додаткову моральну шкоду, оскільки це буде подвійне стягнення з таких підстав.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , як водія автомобіля «ВАЗ 2101», номерний знак НОМЕР_1 застрахована в ПрАТ «УПСК», що підтверджуєтеся полісом страхування № НОМЕР_2 , який діяв під час ДТП (а.с.18).

Згідно квитанції від 10.01.2024 року №162225234 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила ОСОБА_1 135 000 грн. (а.с.57).

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 10.02.2025 року стягнуто з відповідача на користь ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 135 000 грн. в порядку регресу та 2422,40 грн. судового збору. Рішення не набрало законної сили.

Згідно пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружина), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати)цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Отже, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила позивачці моральну шкоду у розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, суд вважає доведеним наявність заподіяння моральної шкоди позивачці внаслідок дій відповідача та вважає, що розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, тому стягнення моральної шкоди з відповідача не буде подвійним стягненням.

З урахуванням вищезазначеного, виходячи із характеру та обсягу душевних страждань, яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат, а також враховуючи, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність у відповідності до ст. 3 ЦК України, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сума у розмірі 200 000,00 грн.

Отже, в силу ст. ст. 23, 1167 ЦК України суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 200 000,00 грн. на користь позивачки, оскільки такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивачки.

Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи, суд виходить з положень ст.133 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо.

Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Міркун С.М. надав правову допомогу позивачці, що підтверджується ордером серії ВН №1274409 від 09.08.2023 року (а.с.21), договором про надання правової допомоги від 19.03.2021 року (а.с.19).

Позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8265,00 грн. На підтвердження витраченої суми, позивачкою та її представником надано суду квитанцію від 08.04.2021 року (а.с.22).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки судові витрати у сумі 8265,00 грн. підтверджені належними та допустимими доказами, є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом обсягу робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8265,00 грн.

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст.12,81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2288,00 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, враховуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, щодо часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8265,00 грн. та судового збору в дохід держави у розмірі 2288,00 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,83, 95,141, 258, 259, 263 - 265, 268, 280-289, 354, 355 ЦПК України; ст.ст. 1, 3, 11, 12, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167,1172,1177, 1187, 1188, 1200, 1201 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , суму моральної шкоди у розмірі 200 000 (двісті тисяч гривень нуль копійок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8265,00 (вісім тисяч двісті шістдесят п`ять гривень нуль копійок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , в дохід держави судовий збір у розмірі 2288,00 (дві тисячі двісті вісімдесят вісім гривень нуль копійок) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 березня 2025 року.

Суддя: Т.П.Пащенко