Справа № 521/4673/25
Номер провадження № 2/521/3704/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Одеса

Суддя Малиновського районного суду міста Одеси Шевчук Н.О. розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 (ВПО: АДРЕСА_1 ) до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65008, м. Одеса, вул. Євгенія Танцюри, 42, ) про зняття арешту з майна

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна, у якому позивач просив суд:

зняти арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 ,

накладений головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу

державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління

юстиції у Херсонській області Нікішиною Іриною Миколаївною в межах виконавчого

провадження ВП №51260887 постановою про арешт майна боржника від 01.03.2017 року;

зняти арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , накладений

головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої

служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській

області Нікішиною Іриною Миколаївною в межах виконавчого провадження ВП

№51260887 постановою про арешт майна боржника від 01.03.2017 року, реєстраційний

номер обтяження: 192266755, вид обтяження - все нерухоме майно, та виключити запис

про заборону відчуження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого

майна;

зняти арешт та розшук з транспортного засобу: HYUNDAI TUCSON, 2007 року

випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві

власності ОСОБА_1 , накладений головним державним

виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон

Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Нікішиною Іриною

Миколаївною в межах виконавчого провадження ВП №51260887 постановою про арешт

майна боржника від 01.03.2017 року та постановою про розшук майна боржника від 20.04.2017 року.

Зокрема, позовні вимоги обґрунтовано тим, що в жовтні 2023 року при зверненні до Київського Центру надання адміністративних послуг, стало відомо про арешт його майна в рамках виконавчого провадження.

Так, за доводами позивача, відповідно до постанови державного виконавця Дніпровського районного відділу

державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у

Херсонській області Нікішиною Іриною Миколаївною, 01.06.2016 року було відкрито

виконавче провадження на виконання виконавчого листа № 666/4808/15 виданого 07.04.2016 року

Дніпровським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі

348014 грн. 84 коп. на користь ПАТ "Дельта Банк", ВП № 51260887.

В подальшому, як вказав позивач, постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу

державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Нікішиною Іриною Миколаївною від 01.03.2017 року в рамках зазначеного виконавчого провадження, було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Нікішиною Іриною Миколаївною від 20.04.2017 року, в рамках зазначеного виконавчого провадження, було оголошено у розшук транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, 2007 року

випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві

власності ОСОБА_1 .

Як зазначено позивачем, постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу

державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Нікішиною Іриною Миколаївною від 30.06.2018 року, в рамках зазначеного виконавчого провадження, було повернуто виконавчий лист №666/4808/15, виданий 07.04.2016 року Дніпровським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 348014 грн. 84 коп. на користь ПАТ «Дельта Банк», ВП №51260887, стягувачу, на підставі п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 вважає, що виконавче провадження №51260887 є закритим та накладені арешти на рухоме та нерухоме майно знятими, з огляду на що, 17.09.2024 року ОСОБА_1 письмово звернувся до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про закриття виконавчого провадження, але відповіді не отримав.

В подальшому, 14.11.2024 року позивачем отримано довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що в рамках ВП №51260887 на підставі постанови головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Нікішиною Іриною Миколаївною від 01.03.2017 року було накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 , та оголошено заборони на його відчуження, запис №19266755.

Наведені обставини позивачем на його переконання свідчать про наявність підстав для зняття з належного йому майна арешту.

Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.

26.03.2025 року цивільна справа №521/4673/25 надійшла у провадження судді Шевчук Н.О.

Ознайомившись із матеріалами позовної заяви, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження, враховуючи таке.

Частиною 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У ст. 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд зняти арешт з належного йому майна, накладений в межах виконавчого провадження №51260887, виконавчий лист по якому повернуто стягувачу відповідно до постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.06.2018 року.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, постановами головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Нікішиною Іриною Миколаївною від 01.03.2017 року в рамках зазначеного виконавчого провадження, було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та від 20.04.2017 року, в рамках зазначеного виконавчого провадження, було оголошено у розшук транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 . В подальшому, виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, позивач у даній справі є боржником у виконавчому провадженні, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, а предметом позову є звільнення з-під арешту такого нерухомого майна, що належить позивачу, накладеного постановами Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, сторона виконавчого провадження не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року у справі № 712/12136/18 викладено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 року у справі № 369/3757/20 зазначено, що «у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивач має бути відповідачем у справі.»

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 року у справі № 234/18525/19 та від 20.10.2021 року у справі № 236/789/21 вказано, що «в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року, у справі № 712/12136/18, у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 року у справі № 127/11276/20, у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 369/3757/20, підстав відступити від зазначених висновків судом не встановлено».

Вказане також підтверджується правовою позицію Верховного Суду у постанові від 27.03.2024 року у справі №303/6292/20.

Отже, у даному разі заявлені ОСОБА_1 вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, яке є завершеним, проте, не закінченим, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, питання зняття арешту з майна, не пов`язане зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, а тому такі вимоги слід розглядати за правилами розділу VIІ Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 186, 260, 353, 447 ЦПК України, Малиновський районний суд міста Одеси

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (ВПО: АДРЕСА_1 ) до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65008, м. Одеса, вул. Євгенія Танцюри, 42, ) про зняття арешту з майна.

Роз`яснити позивачу, що він має право звернутися до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України із відповідною скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Н.О. Шевчук