Справа № 149/3652/23
Провадження № 22-ц/801/368/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 рокуСправа № 149/3652/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Сопруна В.В., Шемети Т.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року, ухвалене суддею Робак М.В. в м.Хмільнику, повне рішення складено 06 грудня 2024 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом та згідно змінених позовних вимог просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :05:002:0097, що знаходяться по АДРЕСА_1

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що з 19 грудня 2015 року по 20 вересня 2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилося двоє дочок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання яких він сплачує аліменти згідно рішення суду.

За час перебування у шлюбі сторонами було добудовано незавершене будівництво житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та побудовано господарські будівлі, споруди (сарай, гараж). Крім того, було підведено електропостачання, збудовано огорожу з воротами та хвірткою, а також інші необхідні для завершення будівництва роботи.

Згодом, під час шлюбу, будинок було прийнято в експлуатацію, при цьому право власності було зареєстровано на відповідача.

Оскільки майно набуте за час шлюбу та за спільні кошти, а відтак воно є спільним майном подружжя та підлягає поділу. Оскільки будинок є спільною власністю подружжя, наявні підстави для поділу і земельної ділянки між колишнім подружжям.

Також у грудні 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 , в якій вона просила визнати за нею, ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в тому числі житловий будинок загальною площею 132,6 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., літ. А, ганок, ганок, погріб літ. П/А, мансарда літ. М/А, сарай з гаражем літ. Б, убиральня літ. В, огорожа №1, хвіртка №2 ворота №3 та криниця №4 який знаходиться по АДРЕСА_1 , який належить їй відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 березня 2020 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона проживала разом зі своїми батьками та трьома дітьми в квартирі АДРЕСА_2 , в м. мирний республіки саха (якутія) рф. У 2004 році її батьки переїхали в с.Клітенка Хмільницького району на постійне проживання, де проживають в будинку, який батько успадкував після смерті в 2013 році діда по АДРЕСА_1 . Квартиру у м. мирному вона приватизувала на трьох своїх дітей і, маючи намір переїхати на постійне проживання в Україну до батьків, у травні 2014 року, як законний представник дітей, вона її продала за 4 000 000 рублів, а кошти в рівних частинах перерахувала на рахунки дітей у банку. З дозволу органу опіки та піклування зазначені грошові кошти з рахунку дітей 27 червня 2014 року вона зняла та конвертувала в долар США, що становило близько 118 000 доларів США, що в перерахунку на гривні становило приблизно 2 655 000 гривень.

13 липня 2014 року разом із дітьми вона переїхала на постійне місце проживання в Україну в с. Клітенка та поселилася у батьків по АДРЕСА_1 . Позивачка зазначила, що по приїзду в Україну, маючи значні грошові кошти вона мала намір придбати для своєї сім`ї житло, однак, порадившись з батьками, які пообіцяли їй допомогу та матеріальну підтримку, вони вирішили будувати житло поряд із будинком батька, який був успадкований після смерті діда.

У вересні 2014 року, без оформлення відповідних документів на будівництво, разом з батьком вона розпочала будівництво житлового будинку. З травня по жовтень 2015 за замовленням її батька будівельною організацією було зведено будинок, сарай, гараж, будинок був покритий металочерепицею, в будинку облаштована стеля та виконана гіпсова штукатурка. Всі інші внутрішні роботи виконувалися нею, її батьком, його друзями, знайомими та іншими особами за її або батька замовленням. Також у 2015 була збудована криниця. Всі будівельні матеріали придбавались за кошти від продажу квартири та за кошти її батька. Восени в 2015 року нею було придбано меблі та техніку. В жовтні 2015 року вона з трьома дітьми вселилась до будинку.

З ОСОБА_2 позивачка перебувала у шлюбі з 19 грудня 2015 року по 20 вересня 2021 року, а в житловий будинок він вселився 17 січня 2016 року і проживав в ньому як член її родини без реєстрації.

ОСОБА_1 вказує, що за її заявою рішенням сесії сільської ради від 27 листопада 2019 року їй було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на будинок зареєстровано за нею 20 березня 2020 року.

Оскільки житловий будинок не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю, так як майно набуте до шлюбу та за рахунок особистих грошових коштів, вона звернулася до суду із зустрічним позовом.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року позов задоволено.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :05:002:0097, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1 300,3 грн.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. Судові витрати просить стягнути з ОСОБА_2 ..

У скарзі зазначає, що судом першої інстанції неправильно оцінено докази у справі та надано їм невірну правову оцінку, зокрема: - судом поверхнево досліджено дозвіл органів опіки та піклування від 26 червня 2014 року; - акт опитування жителів с. Клітенка, комісійний акт підтверджує факт побудови та заселення сім`ї ОСОБА_1 з трьома дітьми ще до укладення шлюбу з ОСОБА_5 у грудні 2015 року; - у технічному паспорті на будинок зазначено, що його збудовано в 2014 році. В основу рішення покладено покази свідків зі сторони ОСОБА_2 .. З матеріалів справи достовірно вбачається, що житловий будинок був збудований нею самостійно до шлюбу із ОСОБА_2 , а господарські будівлі, огорожу та деякі косметичні роботи в будинку проводилися сторонами по справі спільно, будучи в шлюбі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що з 19 грудня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 20 вересня 2021 року (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 (а.с.5-6).

Згідно довідки Вишеньківського старостинського округу Уланівської сільської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 29 липня 2022 року №407, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . До складу сім`ї зареєстрованих за даною адресою входять: дочка - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; дочка - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; син - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №191669535 від 05 грудня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення Кропивнянської сільської ради Хмільницького району Вінницької області №300 від 27 листопада 2019 року є власником земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером :05:002:0097 (а.с.67).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №204844447 від 20 березня 2020 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 132,6 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., літ. А,; ганку, ганку, погрібу літ. П/А; мансарди літ. М/А; сараю з гаражем літ. Б; убиральні літ. В; огорожі №1; хвіртки №2; воріт №3; криниці №4 є ОСОБА_1 .. Право власності зареєстроване 18 березня 2020 року (а.с.68).

Суд першої інстанції, встановивши, що спірне майно було придбане під час перебування сторін у шлюбі прийшов до беззаперечного висновку, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У абзаці першому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Презумпція спільної сумісної власності може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 посилалась на те, що будинок вона почала будувати без дозвільних документів у вересні 2014 року, тобто до укладення шлюбу із відповідачем, за кошти, які були отримані нею від продажу квартири. Внутрішні роботи у будинку виконувалися нею, її батьком, його друзями, знайомими та іншими особами за її або батька замовленням. Восени 2015 року вона придбала меблі та техніку до будинку і вселилася до нього з трьома дітьми.

Відтак ОСОБА_1 вважає, що спірний житловий будинок не відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказаний будинок набутий нею до шлюбу та за рахунок особистих грошових коштів, тому це майно не може вважатися майном, набутим у шлюбі за сімейні кошти та не підлягає поділу між колишнім подружжям.

У п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома цієї статті).

Із вказаного слідує, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Колегія суддів звертає увагу на те, що шлюб між сторонами укладено 19 грудня 2015 року.

Право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 18 березня 2020 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі.

Разом з тим, ОСОБА_1 зазначає про те, що будівництво спірного будинку було розпочате нею за її власні кошти у вересні 2014 року та у жовтні 2015 року вона разом зі своїми трьома дітьми вселилася до будинку.

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надала технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який виготовлено 04 лютого 2020 року на її замовлення, у якому зазначено рік побудови будинку, інших будівель та споруд 2014 (а.с.63-66).

26 червня 2014 року відділ опіки та піклування адміністрації МО «Мирнинський район» надав ОСОБА_6 дозвіл користуватися рахунком № НОМЕР_3 , відкритий на ім`я її неповнолітньої дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рахунком № НОМЕР_4 , відкритий на ім`я її неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рахунком № НОМЕР_5 , відкритий на ім`я її неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (російською мовою) (а.с.34 на звороті).

27 червня 2014 року ОСОБА_1 зняла із трьох рахунків її неповнолітніх дітей кошти в загальному розмірі 3 999 000 рублів, що підтверджується відповідними рахунками (а.с.35-36).

Із наданого ОСОБА_1 копії зошита із назвою «Стройка» слідує, що записи щодо будівництва розпочинаються із квітня місяця 2015 року та завершуються груднем місяцем 2015 року (а.с.37-54).

Також ОСОБА_1 надано:

- заявку на замовлення та купівлю товару, підписану 26 травня 2015 року ОСОБА_5 (а.с.55);

- накладні від 28 серпня 2015 року, 04 вересня 2015 року (а.с.56);

- гарантійний талон на вироби від 20 серпня 2015 року (а.с.57);

- взаєморозрахунки за серпень 2015 року, серпень-грудень 2015 року (а.с.58).

Згідно висновку ПП «Земля і право» про вартість майна, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на 08 грудня 2023 року 260 000 гривень (а.с.69).

Актом проведення опитування сусідів щодо дати побудови будинку від 07 грудня 2023 року та довідкою Уланівської сільської ради від 07 грудня 2023 року №278 встановлено, що будинок по АДРЕСА_1 побудований протягом 2014-2015 років та був заселений в жовтні 2015 року сім`єю в складі: ОСОБА_1 ; ОСОБА_10 (син); ОСОБА_11 (син); ОСОБА_9 (дочка) (а.с.59,60).

ОСОБА_2 , після подання ОСОБА_1 зустрічного позову, не висловив заперечень з приводу тих обставин, що ОСОБА_1 на отриманні від продажу квартири кошти у вересні 2014 року разом із своїм батьком розпочала будівництво будинку, побудувала його та восени 2015 року вселилася до будинку разом із своїми трьома дітьми, а, подавши заяву про зміну позовних вимог, лише вказав про те, що незавершене будівництво було добудовано подружжям у шлюбі.

При цьому ОСОБА_2 , на відміну від ОСОБА_1 , жодних доказів на підтвердження своїх доводів не надав.

Таким чином, оскільки при будівництві будинку, який був зведений до укладення шлюбу, були використанні особисті кошти ОСОБА_1 , житловий будинок не можна віднести до майна подружжя, набутого у шлюбі.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не надав вказаним обставинам жодної оцінки.

Відтак, з урахуванням обставин даної справи колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, а відтак і для відмови в задоволенні первісного позову.

Оскільки в ході розгляду справи встановлено, що будинок не належить до спільного майна подружжя, а відтак, у ОСОБА_2 не виникає право власності й на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову.

У зв`язку із задоволенням зустрічних позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відповідно ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, у розмірі 2 600,06 грн. Також у зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 5 851,35 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 132,6 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м.: житловий будинок літ. А; ганок; ганок; погріб літ. П/А; мансарда літ. М/А; сарай з гаражем літ. Б; убиральня літ. В; огорожа №1; хвіртка №2; ворота №3 та криниця №4, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) гривень 60 копійок, а також судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 5 851 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят одна) гривень 35 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді В.В. Сопрун

Т.М. Шемета