УХВАЛА

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 209/1157/24

провадження № 61-2964ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Янчуком Максимом Олександровичем, на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Дніпровський ВДВС), в якому просив скасувати арешт, накладений Дніпровським ВДВС на все майно ОСОБА_1 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні від 18 лютого 2014 року № НОМЕР_1.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2024 рокузмінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволення позову.В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Боржник у виконавчому провадженні не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту. Відповідні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року №904/51/19 (провадження №12-122гс19) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Відповідачами у справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 02 лютого 2022 року у справі №607/3269/21.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги про зняття арешту, який накладений на все майно позивача у виконавчому провадженні НОМЕР_2, заявлені до неналежного відповідача, адже Дніпровський ВДВС не є особою, в інтересах якої накладено арешт на майно, чи боржником за виконавчим провадженням, наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів зазначила, що позивач на захист своїх прав та законних інтересів не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом до належного відповідача або, за наявності підстав, із скаргою на дії (бездіяльність) виконавця.

10 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Зазначає, що суди допустили порушення процесуального закону, не в повній мірі дослідили обставини справи, що вплинуло на законність і обґрунтованість висновків суду. Враховуючи відсутність будь-яких законних підстав для обтяження в теперішній час нерухомого майна, вважає, що позовні вимоги про зняття арешту та заборони відчуження з майна є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

При касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга на підпункт перший частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази) має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що в ній не викладені передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень.

Тому касаційна скарга підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 209/1157/24 повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснощоков