Номер провадження: 22-ц/813/1006/25
Справа № 510/1853/23
Головуючий у першій інстанції Дудник В.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 11 січня 2024 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області № 212-к від 08.09.2023 року про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на роботі в Опорному закладі Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на посаді учителя історії, з дати звільнення.

- стягнути з Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

- стягнути з Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що згідно наказу відділу освіти від 17.01.2011 року № 8 та наказу №737а від 17.01.2011 року по ЗОШ №1 ОСОБА_1 була призначена (переведена) на посаду учителя історії Ренійської ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 Ренійської районної ради Одеської області, перейменованої у подальшому та реорганізованої в Ренійську філію №1 Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, про що було зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивачки.

За весь час роботи позивачка сумлінно виконувала свої трудові обов`язки не мала жодних порушень трудової дисципліни та будь-яких дисциплінарних стягнень. У зв`язку із військовою агресією РФ проти України та введенням із 24.02.2022 року на території України воєнного стану, вважаючи, що існує реальна загроза життю та здоров`ю в особливий період, ОСОБА_1 разом із родиною була змушена евакуюватись і виїхати за межі території України в безпечне місце, а саме, до Німеччини. Крім того, необхідність тимчасового виїзду до Німеччини була також викликана іншими поважними причинами необхідністю надання належної медичної допомоги дочці з інвалідністю ІІ групи, яка потребує постійного догляду.

У зв`язку із виниклою ситуацією, позивачка 21.08.2023 року звернулась до відповідача із заявою, в якій вона просила призупинити дію трудового договору на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року - з 03.09.2023 року та відтермінувати дату виходу на роботу до відновлення можливості виконання нею посадових обов`язків або припинення чи скасування воєнного стану. Листом № 281 від 21.08.2023 року відповідач відмовив позивачці у призупиненні дії трудового договору, повідомивши при цьому про відсутність можливості виконувати викладацьку роботу дистанційно в 2023-2024 навчальних роках та нагадавши про необхідність стати до роботи 04.09.2023 року або звільнитися з роботи.

Наказом № 212-к від 08.09.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади учителя історії в Ренійській філії №1 Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивачки.

Позивач вважає своє звільнення незаконним та зазначає, що відповідач при звільненні припустився порушення цілої низки правил КЗпП та інших вимог діючого трудового законодавства.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 11 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ренійського районного суду Одеської області від 11 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- всі навчальні заклади на території м. Рені Ізмаїльського району Одеської області в тому числі ОЗ Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району, працюють у режимі офлайн діти відвідують шкільні заняття реально і педагоги викладають наявно, виконуючи свої професійні обов`язки;

- відповідачці відмовлено у призупиненні дії трудового договору з посиланням на те, що ОЗ Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району, як і інші навчальні заклади на території м. Рені Ізмаїльського району Одеської області, працює в звичайному режимі офлайн, діти відвідують шкільні заняття реально і педагоги викладають наявно, виконуючи свої професійні обов`язки, оскільки м. Рені не є окупованою зоною, не знаходиться в зоні активних бойових дій, не являється прифронтовою територією, адміністрація закладу (роботодавець) може забезпечити педагогу умови праці згідно з умовами трудового договору. Також повідомлено про заплановане тижневе навантаження для ОСОБА_1 за спеціальністю на 2023-2024 навчальний рік, про відсутність можливості виконувати викладацьку роботу дистанційно та повідомлено про необхідність стати до роботи 04.09.2023 року. або звільнитися з роботи;

- позивачкою не наведено жодних, передбачених ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, правових підстав для призупинення дії трудового договору;

- необхідність лікування дочки позивача ОСОБА_3 1994 року народження, яка є дитиною-інвалідом, стосується особистих сімейних відносин родини ОСОБА_4 і крім матері, у дитини є опікун ОСОБА_5 (чоловік позивачки), який в даний час також знаходиться в Німеччині разом із позивачкою та їх повнолітньою дитиною;

- позивачка 01.09.2023 року отримала копію письмової відмови №281 від 21.08.2023 року директора ОЗРЗЗСО №6, однак не скористувалась правом на оскарження відмови у призупиненні дії трудового договору;

- всі факти відсутності позивачки на робочому місці були зафіксовані комісією по трудових спорах, копії доповідних та актів про відсутність на робочому місці учителя історії Ренійської філії №1 04.09.2023 року, 05.09.2023 року, 06.09.2023 року, 07.09.2023 року, 08.09.2023 року додані до матеріалів справи;

- процедура проведення звільнення роботодавцем дотримана і не порушувалась, з боку відповідача були прийняті всі можливі заходи задля сповіщення позивачки, попередження її, надання можливих пояснень.

Колегія суддів з таким висновком і такими обґрунтуваннями суду першої інстанції по суті заявлених вимог погоджується, але звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 06.07.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області із заявою, в якій просила надати їй відпустку без збереження заробітної плати на період з 20.07.2023 року до 02.09.2023 року, як працівнику, який виїхав за межі України відповідно до Закону України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»;

- 21.08.2023 року ОСОБА_1 звернулась до Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області із заявою, в якій просила призупинити дію трудового договору з 03.09.2023 року до відновлення можливості виконання нею посадових обов`язків або припинення чи скасування воєнного стану. В якості причин для застосування припинення дії трудового договору позивачка вказала на особливий стан в Україні, вимушене залишення території України, а також необхідність проходження курсу лікування її повнолітньою дочкою ОСОБА_6 1994 року народження, яка, як особа, який встановлено другу групу інвалідності безстроково, і яка потребує постійного догляду. Також у заяві ОСОБА_1 вказала, що у випадку її звільнення із займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, нею буде оскаржено незаконне звільнення з ініціативи роботодавця в судовому порядку;

- листом-відповіддю за №281 від 21.08.2023 року директором Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області було надано письмову відповідь ОСОБА_1 , якою останній було відмовлено у призупиненні дії трудового договору. Відповідь була відповідачем письмово мотивована, вказано та роз`яснено із посиланням на вимоги законодавства на реалізацію такого права лише за одночасної наявності двох обов`язкових умов: якщо роботодавець не може організувати процес роботи і забезпечити працівника роботою, а працівник не може виконувати свої трудові обов`язки. Також було зазначено, що м. Рені не є окупованою зоною, не знаходиться в зоні активних бойових дій, не являється прифронтовою територією, а навчальний заклад працює у звичайному режимі, адміністрація закладу (роботодавець) може забезпечити педагогу умови праці згідно з умовами трудового договору, більш того вказано на заплановане тижневе навантаження для ОСОБА_1 за спеціальністю на 2023-2024 навчальний рік та відсутність можливості виконувати викладацьку роботу дистанційно. Крім того було повідомлено про необхідність стати до роботи 04.09.2023 року або звільнитися з роботи (а. с. 57);

- згідно з фотокопією переписки сторін за допомогою сервісу Вайбер, ОСОБА_1 01.09.2023 року отримала копію письмової відмови №281 від 21.08.2023 року директора ОЗРЗЗСО №6;

- листом № 298 від 01.09.2023 року директором Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області доведено ОСОБА_1 , що згідно з умовами трудового договору останню станом на 01.09.2023 року протарифіковано про тарифіковано на посаду учителя історії на одну тарифну ставку, що складає 18 годин на тиждень, внесено до тарифікаційних списків та що позивачці буде нараховуватись зарплата (а. с. 58);

- згідно з доповідною завідувачки Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на ім`я директора цього закладу зафіксовано відсутність 04.09.2023 року вчителя історії ліцею ОСОБА_1 на робочу місці на другому уроці у 8-в класі (початок о 12-55 г.), на четвертому уроці у 9-в класі (початок о 14-50 г.), на п`ятому уроці у 6-в класі (початок о 15-45 г.) та на шостому уроці (початок о 16-40 г.). Про причину не явки на роботу ОСОБА_1 не попередила, як заздалегідь так і під час робочого дня. У зв`язку з не явкою ОСОБА_1 і запобіганню зриву учбового процесу були проведені вимушені заміни вчителя на ОСОБА_7 (а. с. 60-61);

- аналогічні доповідні завідувачки Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на ім`я директора цього закладу складені за 05.09.2023 року, 06.09.2023 року, 07.09.2023 року (а. с. 62-67);

- протоколом засідання комісії з трудових спорів Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 04.09.2023 року обговорена відсутність на робочому місці вчителя історії ОСОБА_1 та вирішено скласти відповідний акт та продовжити складання актів про відсутність на роботі у разі не подальшої не явки ОСОБА_1 на роботу (а. с. 73-74);

- актами про відсутність на робочому місці від 04.09.2023 року, 05.09.2023 року; 06.09.2023 року; 07.09.2023 року; 08.09.2023 року за підписом членів комісії з трудових спорів Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (а. с. 68-72);

- 08.09.2023 року наказом №212-к ОСОБА_1 було звільнено з посади учителя історії в Ренійській філії №1 Опорного закладу Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивачки.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Спеціальним законом, який регулює трудові правовідносини та визначає механізм захисту трудових прав працівників є Кодекс законів про працю України.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 13 Закону України №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» введено поняття призупинення дії трудового договору. Так, під призупиненням дії трудового договору належить розуміти тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.

У разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу.

Суд вірно зазначив, що у період воєнного стану роботодавці можуть активно використовують новий інструмент трудових відносин призупинення дії трудового договору. Основними умовами для призупинення дії трудового договору є: одночасна абсолютна неможливість надання роботи та абсолютна неможливість виконання роботи у зв`язку із військовою агресією проти України.

Під абсолютною неможливістю надання роботодавцем та виконання працівником роботи слід розуміти: 1) знищення виробничої, організаційної, технічної можливості, засобів виробництва або майна роботодавця в результаті бойових дій; 2) їх функціонування є неможливим; 3) переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе.

Про це зазначило Міністерство економіки України в Листі № 4712-06/22838-09 від 09.05.2022 року «Про надання роз`яснень».

Тотожна думка була відображена і у п. 51-52 правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №754/5488/22, згідно якої роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

За умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, або роботодавець може надавати роботу, призупиняти дію трудового договору неможливо.

Встановивши, що Опорний заклад Ренійський ліцей №1 Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області:

- працює в звичайному режимі офлайн, діти відвідують шкільні заняття реально і педагоги, виконуючи свої професійні обов`язки, викладають наявно;

- м. Рені не є окупованою зоною, не знаходиться в зоні активних бойових дій, не являється прифронтовою територією;

- адміністрація закладу (роботодавець) може забезпечити педагогу умови праці згідно з умовами трудового договору, заплановане тижневе навантаження для ОСОБА_1 за спеціальністю на 2023-2024 навчальний рік;

- відсутня можливість виконувати викладацьку роботу дистанційно;

- повідомлено працівника про відмову у призупенні трудового договору та необхідність стати до роботи 04.09.2023 року або звільнитися з роботи;

- працівник заздалегідь повідомила адміністрацію, що буде оскаржувати своє звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України в судовому порядку.

суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що саме лише бажання працівника призупинити трудовий договір за наявності у роботодавця можливості надати працівнику роботу та відсутності можливості переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці в розумінні ст. 13 Закону України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не є підставою для призупинення дії трудового договору.

Позивачкою не наведено жодних, передбачених ст. 13 Закону України №2136-ІХ, правових підстав для призупинення дії трудового договору, а посилання на необхідність виїзду її через особливий стан в Україні та задля лікування доньки стосується особистих сімейних відносин родини ОСОБА_4 .

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься висновок № 1/198 10.06.2022 року щодо ОСОБА_3 1994 року народження, яка потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок дійсний до 09.06.2023 року і надається для одержання компенсації фізичною особою яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі (а. с. 19).

Відповідно до акту встановлення факту здійснення догляду за особою, яка потребує постійного догляду, затвердженого Ренійським міським головою 03.03.2023 року, ОСОБА_5 доглядає за ОСОБА_3 1994 року народження за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 18).

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що зазначені обставини в розумінні не створюють в розумінні ст. 13 Закону України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підстави для призупинення дії трудового договору і як слідство, не спростовують правильність висновку суду, яким проаналізовані дані обставини і надано правову оцінку встановлених у справі обставин з їх урахуванням.

Встановивши правильність відмови роботодавцем працівнику у призупенні дії трудового договору та обставини невиходу ОСОБА_1 на роботу після закінчення використаної повністю відпустки без збереження заробітної плати на період з 20.07.2023 року до 02.09.2023 року, що зафіксовано доповідними та актами про відсутність працівника на роботі 04.09.2023 року, 05.09.2023 року, 06.09.2023 року, 07.09.2023 року та 08.09.2023 року без поважних причин;

врахувавши відсутність законодавчого обов`язку роботодавця розшукувати працівника для ознайомлення його із наказами, листами та відповідями,

та здійснювану комунікацію сторін за допомогою листування в застосунку «Вайбер», вжиття роботодавцем всіх можливих у воєнний час та з урахуванням перебування позивачки за межами України дій та заходів задля сповіщення позивачки, попередження її, надання можливих пояснень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що процедура проведення звільнення роботодавцем дотримана і не порушувалась.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у заяві від 21.08.2023 року позивач заздалегідь попередила роботодавця, що у випадку її звільнення із займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, нею буде оскаржено незаконне звільнення з ініціативи роботодавця в судовому порядку, що свідчить про передбачуваність позивачем майбутньої ситуації у трудових відносинах з відповідачем і відсутність у позивача планів виходити на роботу 04.09.2023 року.

Крім зазначеного, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця за прогул (відсутність працівника на роботі більше 3 годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин як протягом усього робочого дня та без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку).

Для звільнення працівника за такою підставою власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

У постанові ВСУ Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2021 року у справі №235/5659/ 20 зазначено, що «прогулом визнається відсутність працівника на роботі, як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад: самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу, тощо).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

У постанові Верховного Суду № 199/8766/18 від 22.04.2020 року зазначено, що оскільки законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, то вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази. Поважними вважаються такі причини, які виключають вину працівника, тобто вони не залежать від волі працівника та заважають останньому прибуттю на роботу.

Врахувавши такий висновок Верховного Суду в контексті обставин справи, яка переглядається, суд першої інстанції звернув увагу, що оскаржуючи своє звільнення з роботи за прогул, позивач посилалась у позові на поважність причини її не з`явлення на роботі, зокрема такі, як: наявність на території України воєнного стану та загрози життю та здоров`ю позивачки та її родині через військову агресію РФ відносно України і виходячи з цього досліджував спірну ситуацію за такими критеріями: чи перебуває місцевість під окупацією, чи ведуться поряд з населеним пунктом активні бойові дії (чи перебуває населений пункт під окупацією); чи узгоджений з роботодавцем дистанційний порядок роботи і чи можливе введення саме такого режиму роботи у навчальному закладі; чи є інші будь-які поважні причини, що унеможливлювали роботу працівника.

Суд першої інстанції вважав, що за своєю суттю воєнний стан є особливим правовим режимом, який може бути введений за певних умов на території всієї України, або окремих її місцевостях. Підставами для введення воєнного стану може стати як збройна агресія чи загроза нападу, так і небезпека державній незалежності України, її територіальній цілісності. Сам по собі воєнний стан в Україні не є достатньою правовою підставою, щоб вважати причини відсутності позивачки на роботі поважними, оскільки хоча воєнний стан і є введеним на всі території України , але бойові дії ведуться не на всій території держави.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він узгоджується з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року, яким на виконання постанови КМУ від 06.12.2022р. №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (останній раз зміни у цей Перелік вносилися 22.09.2023 року).

Також суд обґрунтовано зазначив, що сам по собі той факт, що в певний період часу в певні дні відбувалися атаки БПЛА на території м. Рені та Ізмаїльського району не може бути підставою для визначення причини прогулу позивачки на роботі як поважної, оскільки оголошення повітряних тривог, реальні атаки як БПЛА так і іншими бойовими снарядами відбуваються по всій території України, викликають психологічне напруження у всього населення держави України, спонукає кожного на прийняття заходів для убезпечення себе, рідних та близьких, зобов`язує керівників та відповідальних осіб установ та організацій різної ланки (у т.ч. і навчальних закладів) брати відповідальність за працівників, відвідувачів, здобувачів освіти (як дошкільної, шкільної та вищої) на себе та дотримуватись певного алгоритму дій в разі виникнення загрозливих ситуацій, але ніяк не призводить до думки про припинення роботи на власний розсуд без наявних на то причин та всупереч вимогам діючого законодавства України. Це фактор є особливо важливим при визначенні свідомої, правильної поведінки у суспільстві в разі виникнення особливого стану в державі, він призводить до згуртованості населення, до виключення ризиків створення правового та суспільного хаосу, неухильного дотримання правової обізнаності у критичній ситуації.

Встановивши зазначені обставини та правильно застосувавши норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції набув вірного висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, а також про відмову у вимогах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від задоволення вимог про поновлення на роботі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи в цій частині були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Що стосується доводів представника скаржника про те, що позивач не могла повернутися на роботу після закінчення строку відпустки через необхідність здійснення курсу лікування її дочки, яка є особою з інвалідністю і потребує постійного догляду та супроводження матері, то колегія суддів звертає увагу, що згідно з актом від 03.03.2023 року встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю ОСОБА_6 1994 року народження особою, яка здійснює такий догляд є батько дитини ОСОБА_5 (чоловік позивачки), який разом з дочкою ОСОБА_8 та позивачем перебуває у Німеччині, а тому висновок суду про те, що реальної проблеми у відсутності сімейного супроводу дитини-інваліда для проходження курсу лікування не було і тому відсутність позивача на роботі з 04.09.2023 року до 08.09.2023 року включно, не була обумовлена поважними причинами, є обґрунтованим і таким, що узгоджується з встановленими у справі обставинами та заснований на законі.

Відносно доводів апеляційної скарги про позбавлення позивача права на справедливий суд через незабезпечення участі представника позивача в судовому засіданні 11.01.2024 року в режимі відеоконференції, колегія суддів виходить з наступного.

У справі, яка переглядається, спір виник з трудових правовідносин і в розумінні п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України така справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч.1 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

Відповідно до ч. ч. 5, 7 цієї ж статті суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача адвокат Шуліка Ю.І. будучи зареєстрованим в підсистемі «Електронний суд» отримав в свій електронний кабінет відзив на позовну заяву з додатками на 51 аркуші 27.12.2024 року о 11:14:47 год. (а. с. 90).

Будь-яких клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін представник позивача ані разом з позовом, ані протягом 5-ти денного строку встановленого ст. 279 ЦПК України, представник позивача до районного суду не подавав.

Натомість 05.01.2025 року (через 9 днів після отримання в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» відзиву на позовну заяву з додатками на 51 аркуші) адвокат Шуліка Ю.І. звернувся до суду із заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а 10.01.2025 року (через 14 днів після отримання відзиву на позовну заяву) подав клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначив про не отримання в документарному вигляді відзиву з додатками через Укрпошту і просив надати додатковий строк для подання відповіді на відзив.

Встановивши, що зазначені представником позивача обставини щодо неотримання ним відзиву на позов з додатками не відповідають матеріалам справи, оскільки адвокат Шуліка Ю.І. будучи зареєстрованим в підсистемі «Електронний суд» отримав в свій електронний кабінет відзив на позовну заяву з додатками на 51 аркуші 27.12.2024 року о 11:14:47 год. і що наведені представником причини для надання йому додаткового строку на подання відповіді на відзив не є поважними, а також, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін представник позивача у строк встановлений законом строк не подавав, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про розгляд справи за правилами глави 10 розділу III ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Само по собі зазначення в ухвалі про відкриття виконавчого провадження дати та часу проведення судового засідання не має наслідком виклик сторін в судове засідання, а є доказом дотримання судом строків розгляду справи в порядку ч.2 ст. 279 ЦПК України.

Таким чином. доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 11 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 31.03.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова