Справа № 642/6752/24
Провадження № 2/642/204/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Гримайло А.М.,

за участю секретаря судового засідання Антонян А. М.,

прокурорів - Скрипки Є.Ю., Буча Р.В.,

представника відповідача адвоката Бережного Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області Купріянова Володимира Борисовича в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання передати нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області Купріянов В. Б. звернувся до суду в інтересах Харківської міської ради із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання передати нерухоме майно.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_2 14.05.2020 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Клопотова С.Д. із заявою за №39561067 про державну реєстрацію виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна, надавши означеному суб`єкту державної реєстрації прав документи з неправдивими відомостями щодо року будівництва об`єкта та наявності в цього об`єкта адреси. За результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_2 та поданих останнім документів приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. 18.05.2020, за відсутності передбачених законом документів, які б підтверджували присвоєння адреси відповідному будинку, прийнято рішення з індексним №52272750 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ.«А-2», загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м. по АДРЕСА_1 . Державну реєстрацію права власності проведено на підставі технічного паспорта, за змістом якого вказано про його виготовлення ТОВ «Лімінгтон» за станом на 30.04.2020, при цьому, в експлікації (яка є складовою згаданого технічного паспорта) приміщень будинку садибного типу літ.«А-2», загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м., а також довідці про результати обстеження, вказано завідомо для ОСОБА_2 неправдиві відомості про рік спорудження будинку 1991, а також про адресу цього будинку - літ.«А-2» по АДРЕСА_1 .

Після цього ОСОБА_2 замовив та отримав виготовлений ТОВ «Правниче бюро нерухомості «ЛЕММА» технічний паспорт за станом на 02.02.2022 (реєстраційний №ТІ01:4851-3013-8786-3170), а також довідку вказаного товариства від 02.02.2022 про проведення комплексу робіт по інвентаризації об`єкту нерухомості (будинку садибного типу літ.«А-2» по АДРЕСА_1 ). У згаданих документах також вказано завідомо для ОСОБА_2 неправдиві відомості про рік завершення будівництва будинку 1991. При цьому, в довідці від 02.02.2022 зазначено про те, що у зв`язку з уточненням лінійних розмірів загальна площа змінилась та складає 86,6 кв.м., житлова 50,4 кв.м., а також, що по АДРЕСА_1 розташовано п`ятиповерховий будинок квартирного типу літ.«А-5» (зазначення такої літери в документах ТОВ ПБ «Лемма» не відповідає дійсній літерації цього будинку, заінвентаризованого як літ.«А-2», як вбачається з витягу з матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради), внаслідок чого двом будинкам присвоєно одну адресу, у зв`язку з чим, ТОВ «Правниче бюро нерухомості «ЛЕММА» рекомендує присвоїти будинку садибного типу літ.«А-2» нову адресу Панасівський 2-й проїзд, 20-Б. Водночас, у згаданому технічному паспорті безпідставно відображено означену рекомендовану адресу.

08.02.2022 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 за №50870970 про державну реєстрацію змін до права власності на відповідний об`єкт, та поданих останнім документів державним реєстратором Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіним С.В., за відсутності передбачених законом документів, які б підтверджували присвоєння (зміну) адреси відповідному будинку, прийнято рішення з індексним №63314651 про державну реєстрацію змін до права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Змінено загальну площу будинку з 85,6 кв.м. на 86,6 кв.м., житлову площу з 49,5 кв.м. на 50,4 кв.м. Змінено адресу будинку з Панасівського 2-го проїзду, 20-А на Панасівський 2-й проїзд, 20-Б. Видалено технічний паспорт ТОВ «Лімінгтон» від 30.04.2020 та довідку вказаного товариства від 04.05.2020, додано технічний паспорт та довідку ТОВ «ПБН «ЛЕММА» від 02.02.2022.

Під час звернення ОСОБА_2 із вищевказаними об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 не мав правового статусу житлового будинку літ.«А-2» по Панасівському 2-му проїзду (як 20-А так і 20-Б) у м. Харкові, незважаючи на безпідставне зазначення вказаних відомостей у технічних паспортах та довідках виданих ТОВ «Лімінгтон» і ПБН «Лемма», які не є правовстановлюючими документами чи передбаченими законом документами про присвоєння поштової адреси.

Більше того, на час проведення державної реєстрації права власності та змін до цього права, Панасівський 2-й проїзд вже був перейменований на проїзд Панасівський.

29.09.2023 приватним нотаріусом ХМНО Жовніром В.В. проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування вказаного будинку від 29.09.2023, посвідченого згаданим нотаріусом (реєстровий №4208), за змістом якого ОСОБА_2 (від імені якого діяв ОСОБА_3 за довіреністю від 11.09.2023) подарував своїй матері ОСОБА_1 згаданий будинок.

В абз.2 п.1 вказаного договору вказано, що земельна ділянка не є власністю дарувальника, рішення відповідного органу не приймалося.

Водночас, відомостей про площу та кадастровий номер відповідної земельної ділянки під житловим будинком, про перехід права користування якою до обдаровуваної без зміни цільового призначення зазначено у згаданому договорі, цей договір не містить.

Укладення договору дарування без зазначення кадастрового номера земельної ділянки вказує на відсутність такого кадастрового номера, прав у дарувальника на земельну ділянку та відчуження розташованого на цій ділянці будинку всупереч встановлених законом вимог, що порушує права та інтереси Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради, як законного власника відповідної земельної ділянки.

Наведені обставини в сукупності вказують також на ту обставину, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладаючи згаданий договір дарування, діяли недобросовісно, порушуючи право власності територіальної громади міста Харкова на земельну ділянку, на якій розташований предмет означеного договору.

Позивачем вказано, що в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо вищезазначеного об`єкта будівництва, а з листів КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2023 за №8923/07-05/23 та від 18.07.2024 за №2059/0/50-24, вбачається, що інвентаризаційні справи щодо спірного об`єкта в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не створювалися. У вказаному комунальному підприємстві обліковується лише окрема інвентаризаційна справа на квартирний житловий будинок літ.«А-2» по АДРЕСА_1 та інвентаризаційні справи на квартири у вказаному житловому будинку, як на окремі об`єкти нерухомого майна.

Крім того, з матеріалів інвентаризаційної справи №12 на будинок АДРЕСА_2 , заведеної КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради вбачається, що житловий будинок літ.«А-2» по АДРЕСА_1 зареєстрований за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради на праві комунальної власності на підставі рішення ХХVІ сесії ХХІІІ скликання Харківської міської ради від 22.11.2001.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про наявність зареєстрованих речових прав на земельну ділянку під означеним об`єктом.

З листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 02.05.2024 за №10-20-14- 3185/0/19-24 вбачається, що як по АДРЕСА_3 правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності або право користування на земельні ділянки не обліковуються.

Державна реєстрація земельних ділянок з присвоєнням кадастрового номера за результатами складення документації із землеустрою відповідно до встановленого порядку ведення Державного земельного кадастру не проводилась.

Будь-які проєкти рішень будь-яким фізичним та/або юридичним особам щодо надання в користування (оренду) або продаж земельної ділянки під спірним об`єктом, яка належить до категорії земель житлової та громадської забудови і є комунальною власністю, виконавчими органами Харківської міської ради не готувалися, на розгляд сесії Харківської міської ради не виносилися.

Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, оскільки перешкоди в користуванні земельною ділянкою можуть полягати не лише у фізичному розміщенні самочинного об`єкта на відповідній ділянці, а й у наявності зареєстрованих речових прав на таке майно за приватною особою. Звернення прокурора з позовом у цьому випадку зумовлено тим, що внаслідок незаконних дій щодо самочинного будівництва, а також щодо реєстрації права власності територіальна громада м. Харкова позбавлена можливості використовувати земельну ділянку під об`єктом самочинного будівництва, у той час як орган місцевого самоврядування - суб`єкт владних повноважень Харківська міська рада, яка здійснює повноваження щодо володіння, користування та розпорядження землею комунальної власності не здійснює захисту або здійснює його неналежно. У зв`язку з чим просить: усунути перешкоди територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, площею 0,0216 га, розташованою на території, прилеглій до житлового будинку по АДРЕСА_1 (координати точок повороту межі земельної ділянки: система координат СК-63: точка 1: Х 5531995.4040; Y 5350731.5997; точка 2: Х 5532003.0899; Y 5350745.0856; точка 3: Х 5531993.1020; Y 5350750.8845; точка 4: НОМЕР_2 ; Y 5350745.4471; точка 5: НОМЕР_3 ; Y 5350747.4342; точка 6: Х 5531982.1935; Y 5350738.8681, система координат місцева: точка 1: Х 14188.350; НОМЕР_4 ; точка 2: Х 14195.945; Y 13887.701; точка 3: Х 14185.919; Y 13893.433; точка 4: Х 14183.151; Y 13887.977; точка 5: Х 14179.347; Y 13889.939; точка 6: Х 14175.091; Y 13881.344), шляхом: - визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудовану в межах вказаної самовільно зайнятої земельної ділянки будівлю 2-поверховий житловий будинок, висотою 5,8 м., загальною площею 86,6 кв.м. (житловою площею 50,4 кв.м., нежитловою площею 36,2 кв.м.), щодо якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - житловий будинок літ.«А-2», загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., по АДРЕСА_1 ; скасування державної реєстрації права власності, проведеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - житловий будинок літ.«А-2», загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., по АДРЕСА_1 (номер відомостей про речове право - 51935900); зобов`язання ОСОБА_1 передати (шляхом складення акту прийому-передачі) Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради самочинно збудовану в межах самовільно зайнятої земельної ділянки будівлю 2-поверховий житловий будинок, висотою 5,8 м., загальною площею 86,6 кв.м. (житловою площею 50,4 кв.м., нежитловою площею 36,2 кв.м.), щодо якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - житловий будинок літ.«А-2», загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., по АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судові витрати зі сплати судового збору за подачу позовної заяви.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.10.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

19.11.2024 від представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Бережного Г.В. надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки державна реєстрація відбулася 18.05.2020 року за ОСОБА_2 , про що Харківська міська рада дізналася зі звіту з реєстрів нерухомого майна того ж місяця, а даний позов було скеровано до суду 23.10.2024 року тобто після спливу 4 (чотирьох) років та 5 (п`ять) місяців, що значно перевищує встановлений законодавством трирічний строк позовної давності; прокурор клопотання про поновлення строків позовної давності не подав, поважності причин такого пропуску не навів, що є підставою для відмови у позові.

Одночасно представником відповідачки надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач та його представник проти позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні у повному обсязі, у зв`язку з тим, що прокурор не навів належних доказів, що захист інтересів Позивача не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також не зазначив відсутність такого органу. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу. Інтереси держави мають чітко формулюватися та умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому ч. 2 або ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру». Вказане складатиме підставу звернення прокурора в якості позивача до суду та має обґрунтовувати предмет його позовних вимог. Натомість, позовна заява прокурора, який визначив себе, як позивача у даній справі, вказаним вимогам не відповідає, оскільки прокурором не дотримано порядку звернення до компетентного органу, який має право на представництво інтересів держави, та не надано обґрунтування причин незвернення цього органу до суду. Крім того, прокурор є неналежним позивачем, оскільки Харківська міська рада має право звернення до суду в разі порушення прав громади харківського району. Встановлення судом факту неналежності позивача є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову без перевірки ефективності обраного способу захисту чи правової оцінки спору по суті.

Також акцентував увагу суду на відсутність повноважень у представника позивача на здійснення процесуальних дій, оскільки Керівник окружної прокуратури обґрунтував свої повноваження наказом про призначення себе керівником прокуратури, але не надав доказів на підтвердження своїх повноважень, які відповідають вимогам, визначеним Великою Палатою Верховного Суду. Це, у свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки процесуальні дії, виконані без належного представництва, не мають юридичної сили.

Крім того, представник відповідачки зазначає, що у цій справі відповідач є неналежним, оскільки всі докази, на які посилається прокуратура щодо незаконної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, стосуються дій ОСОБА_2 , а не його матері відповідачки. Вона є добросовісним набувачем майна за договором дарування. Крім того, вимоги, заявлені позивачем, не передбачені Законом, оскільки суд не має повноважень визнавати право власності за Харківською міською радою та здійснювати державну реєстрацію/перереєстрацію речових прав на нерухоме майно. Позивач також посилається на дії нотаріусів, які здійснювали первісну та подальшу, за договором дарування, реєстрацію прав ОСОБА_2 , проте ці нотаріуси не залучені до справи як треті особи.

Вимоги прокуратури щодо оцінки дій попередніх власників є безпідставними та не впливають на законність набуття права власності відповідачкою ОСОБА_1 .

Більше того, адвокат вказує, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачено законом або договором та/або він є неефективним для захисту порушеного права в таких правовідносинах.

22.11.2024 через систему «Електронний суд» відповідь на відзив Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, згідно з якою стверджуючи у відзиві на позов про відсутність у Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області повноважень на здійснення представництва в суді інтересів держави в особі Харківської міської ради, представник відповідача не спростовує обґрунтувань щодо наявності вказаних підстав, наведених прокурором у позовній заяві.

З огляду на наведені у позовній заяві та підтверджені доданими копіями документів відомості про звернення прокурора відповідно до вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» до Харківської міської ради з листом від 24.07.2024 (яким запропоновано самостійно вжити заходи з метою захисту порушених інтересів), а також з листом від 17.10.2024 (яким повідомлено про прийняте рішення щодо представництва в суді), необґрунтованим є наведене у відзиві на позов твердження про недотримання прокурором вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до суду з відповідним позовом.

Твердження представника відповідача про те, що прокурором не надано обґрунтування причин незвернення відповідного органу до суду, не враховує, що прокурором до позовної заяви долучено копії листування з Харківською міською радою за відповідним фактом, та не узгоджується з наведеним самим же представником відповідача у відзиві посиланням на правові висновки ВС, згідно яких « … якщо з відповіді органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо.., то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим…».

Доводи представника відповідача про те, що прокурор є неналежним позивачем, оскільки Харківська міська рада має право на звернення до суду в разі порушення прав територіальної громади, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Повноваження прокурора звертатися до суду з позовною заявою під час здійснення представництва інтересів держави в суді передбачено п.1 ч.6 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». При цьому, згідно ч.1 ст.24 вказаного Закону право подання позовної заяви в порядку, зокрема, цивільного судочинства надається, в тому числі, керівникам окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Стверджуючи у відзиві на позов про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки докази незаконної реєстрації права власності на спірне майно, на які посилається прокурор, стосуються дій ОСОБА_2 , а не його матері ОСОБА_1 , а також, що заявлені прокурором вимоги взагалі не передбачені законом, представник відповідача, в той же час не наводить жодних спростувань тих доводів щодо підстав позову та обраного способу захисту порушених прав та інтересів позивача, які наведені прокурором у позовній заяві. Так, надані прокурором докази стосуються не ОСОБА_2 , а факту самочинного будівництва збудованої ОСОБА_2 будівлі, відчуженої в подальшому за договором дарування на користь відповідачки ОСОБА_1 .

Належним позивачем у справі про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником земельної ділянки є Харківська міська рада, а належним відповідачем - ОСОБА_1 , як останній набувач, за якою на теперішній час зареєстроване право власності на майно.

Стверджуючи про незалучення до участі у справі в якості третіх осіб суб`єктів державної реєстрації прав, якими здійснювалась первісна та подальша, за договором дарування, реєстрація прав на спірне нерухоме майно, представник відповідача, поперше, не враховує, що позовні вимоги прокурора не містять вимог про скасування первісної державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 з огляду на неефективність таких вимог, а по-друге, не наводить визначених законом підстав для залучення згаданих суб`єктів у якості третіх осіб, зокрема, не зазначає, на які саме права та/або обов`язки цих осіб може вплинути рішення суду по справі.

Заявляючи про застосування позовної давності до позовних вимог прокурора по справі та вважаючи такий строк пропущеним, представник відповідача не спростовує доводи прокурора, наведені в позовній заяві, щодо негаторного характеру пред`явленого позову. При цьому, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Крім того, стверджуючи у відзиві на позов про наявність у відповідача ОСОБА_1 статусу добросовісного набувача спірного нерухомого майна, представник відповідача, не наводить доказів, які б спростовували доводи про те, що спірне майно є об`єктом самочинного будівництва, право власності на яке у забудовника не виникло та не могло бути відчужене іншій особі, відповідно, таке майно є обмеженим у цивільному обороті, у зв`язку з чим, відповідач не може вважатися добросовісним набувачем цього майна.

Ухвалою суду від 05.12.2024 у задоволенні клопотання представника відповідачки адвоката Бережного Г.В. про витребування доказів відмовлено.

Прокурор у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні доводам позовної заяви, а також доводам, викладеним у відповіді на відзив.

Представник відповідачки адвокат Бережний Г.В. у судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у задоволенні позову відмовити, надав пояснення, аналогічні доводам відзиву на позов та запереченням, просив застосувати строки позовної давності.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Суд, вислухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №396855525 ВІД 27.09.2024 ОСОБА_2 14.05.2020 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Клопотова С.Д. із заявою за №39561067 про державну реєстрацію виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна (а.с.35).

18.05.2020 приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. прийнято рішення з індексним №52272750 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) на житловий будинок літ.«А-2», загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м. по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, номер відомостей про речове право - 36528504) (а.с.36 - зворотній).

Відповідно до матеріалів справи, державну реєстрацію права власності проведено на підставі технічного паспорта, за змістом якого вказано про його виготовлення ТОВ «Лімінгтон» станом на 30.04.2020, а також довідки про результати обстеження об`єкта, за змістом якої вказано про її видачу вказаним товариством 04.05.2020 за №030519(а.с.28). В експлікації (яка є складовою згаданого технічного паспорта) приміщень будинку садибного типу літ.«А-2», загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 49,5 кв.м., а також довідці про результати обстеження, вказано неправдиві відомості про рік спорудження будинку 1991, а також про адресу цього будинку - літ.«А-2» по АДРЕСА_1 .

Крім того, у долученому до матеріалів справи виготовленим ТОВ «Правниче бюро нерухомості «ЛЕММА» технічному паспорті станом на 02.02.2022 (реєстраційний №ТІ01:4851-3013-8786-3170), а також довідці вказаного товариства від 02.02.2022 про проведення комплексу робіт по інвентаризації об`єкту нерухомості (будинку садибного типу літ.«А-2» по АДРЕСА_1 ) також вказано завідомо неправдиві відомості про рік завершення будівництва будинку 1991 (а.с.37).

При цьому, в довідці від 02.02.2022 зазначено про те, що у зв`язку з уточненням лінійних розмірів загальна площа змінилась та складає 86,6 кв.м., житлова 50,4 кв.м., а також, що по АДРЕСА_1 розташовано п`ятиповерховий будинок квартирного типу літ.«А-5» (зазначення такої літери в документах ТОВ ПБ «Лемма» не відповідає дійсній літерації цього будинку, заінвентаризованого як літ.«А-2», як вбачається з витягу з матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради), внаслідок чого двом будинкам присвоєно одну адресу, у зв`язку з чим, ТОВ «Правниче бюро нерухомості «ЛЕММА» рекомендує присвоїти будинку садибного типу літ.«А-2» нову адресу Панасівський 2-й проїзд, 20-Б (а.с.38, 61 на звороті).

08.02.2022 державним реєстратором Дергачівської міської ради Харківської області Зоткіним С.В., за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про державну реєстрацію змін до права власності на відповідний об`єкт, прийнято рішення з індексним №63314651 про державну реєстрацію змін до права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101). Змінено загальну площу будинку з 85,6 кв.м. на 86,6 кв.м., житлову площу з 49,5 кв.м. на 50,4 кв.м. Змінено адресу будинку з Панасівського 2-го проїзду, 20-А на Панасівський 2-й проїзд, 20-Б. Видалено технічний паспорт ТОВ «Лімінгтон» від 30.04.2020 та довідку вказаного товариства від 04.05.2020, додано технічний паспорт та довідку ТОВ «ПБН «ЛЕММА» від 02.02.2022 (а.с. 35, 44 - на звороті).

З наявних у матеріалах електронної реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 копій вищевказаного технічного паспорта ТОВ ПБН «Лемма» з реєстраційним номером ТІ01: НОМЕР_5 та доданого до цього техпаспорта витягу (реєстраційний номер - ТІ01:4851-3013-8786-3170) з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва зазначено, що документи на право проведення будівельних робіт на об`єкті відсутні, ідентифікатор об`єкта будівництва та закінченого будівництвом об`єкта не присвоювався, адреса згідно експериментального порядку не присвоювалась, право власності на земельну ділянку не оформлено, кадастровий номер відсутній. (а.с. 37-41).

З викладеного вбачається, що під час звернення ОСОБА_2 із заявами про державну реєстрацію права власності та змін до цього права об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 не мав правового статусу житлового будинку літ.«А-2» по АДРЕСА_4 , незважаючи на безпідставне зазначення вказаних відомостей у технічних паспортах та довідках виданих ТОВ «Лімінгтон» і ПБН «Лемма», які не є правовстановлюючими документами чи передбаченими законом документами про присвоєння поштової адреси, а на час проведення державної реєстрації права власності та змін до цього права, Панасівський 2-й проїзд вже був перейменований на проїзд Панасівський.

29.09.2023 приватним нотаріусом ХМНО Жовніром В.В. проведено державну реєстрацію права власності (номер відомостей про речове право: 51935900) на вказаний житловий будинок за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування вказаного будинку від 29.09.2023, посвідченого згаданим нотаріусом (реєстровий №4208) (а.с. 44 на звороті).

Так, відповідно до договору дарування від 29.09.2023, посвідченого згаданим нотаріусом (реєстровий №4208) ОСОБА_2 (від імені якого діяв ОСОБА_3 за довіреністю від 11.09.2023) подарував своїй матері ОСОБА_1 будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з вказаного договору дарування, а саме абз.2 п.1, що земельна ділянка не є власністю дарувальника, рішення відповідного органу не приймалося (а.с.23).

Окрім того, відомостей про площу та кадастровий номер відповідної земельної ділянки під житловим будинком, про перехід права користування якою до обдаровуваної без зміни цільового призначення зазначено у згаданому договорі, цей договір не містить.

Тоді ж як, відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України та ч.6 ст.120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

У договорі про відчуження будівлі, повинно бути позначено кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на будівлю. Такий правовий висновок ВС викладено у постанові від 05.02.2018 у справі №604/917/15-ц. правовий висновок ВС викладено у постанові від 05.02.2018 у справі №604/917/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме листів КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2023 за №8923/07-05/23 та від 18.07.2024 за №2059/0/50-24, наданих у зв`язку з розслідуванням вищевказаного кримінального провадження, вбачається, що інвентаризаційні справи щодо спірного об`єкта в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не створювалися. У вказаному комунальному підприємстві обліковується лише окрема інвентаризаційна справа на квартирний житловий будинок літ.«А-2» по АДРЕСА_1 та інвентаризаційні справи на квартири у вказаному житловому будинку, як на окремі об`єкти нерухомого майна (а.с.58-59).

До того ж, з матеріалів інвентаризаційної справи №12 на будинок АДРЕСА_2 , заведеної КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради вбачається, що житловий будинок літ.«А-2» по АДРЕСА_1 зареєстрований за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради на праві комунальної власності на підставі рішення ХХVІ сесії ХХІІІ скликання Харківської міської ради від 22.11.2001 (реєстраційне посвідчення від 18.01.2002, запис в реєстровій книзі №2933) (а.с.60).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про наявність зареєстрованих речових прав на земельну ділянку під означеним об`єктом.

Крім того, згідно листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 02.05.2024 за №10-20-14- 3185/0/19-24 вбачається, що як по АДРЕСА_1 так і по АДРЕСА_1 правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності або право користування на земельні ділянки не обліковуються. Державна реєстрація земельних ділянок з присвоєнням кадастрового номера за результатами складення документації із землеустрою відповідно до встановленого порядку ведення Державного земельного кадастру не проводилась (а.с.24).

В листі директора Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 12.04.2024 за №2519/0/225-24 повідомлено, що будь-які проєкти рішень будь-яким фізичним та/або юридичним особам щодо надання в користування (оренду) або продаж земельної ділянки під спірним об`єктом виконавчими органами Харківської міської ради не готувалися, на розгляд сесії Харківської міської ради не виносилися (а.с. 63 на звороті).

Вищевказана земельна ділянка під розташованим на цій ділянці самочинно збудованим об`єктам є комунальною власністю за ознакою її належності до меж населеного пункту (м. Харкова), тобто на підставі норми Закону (ч.2 ст.83 ЗК України) та за своїм цільовим призначенням належить до категорії земель житлової та громадської забудови (п.б ч.1 ст.19, ст.38 ЗК України).

Оскільки Харківська міська рада, як власник відповідної земельної ділянки, не надавала згоди на будівництво на її земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, вона має право вимагати усунення будь-яких порушень її прав як власника земельної ділянки (ч.2 ст.152 ЗК України).

Проведеним 28.09.2023 із застосуванням фотозйомки оглядом місця події (території, прилеглої до будинку по АДРЕСА_1 ) встановлено, що на вказаній земельній ділянці, яка огороджена парканом, знаходиться двоповерховий об`єкт нерухомого майна, зовні схожий на житловий будинок.

Проведеним у кримінальному провадженні 12.04.2024 (на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 03.04.2024) оглядом (за участю спеціаліста ГУ Держгеокадастру в Харківській області, а також інженерівгеодезистів) огородженої парканом території земельної ділянки по проїзду Панасівському (колишня назва - 2-й Панасівський проїзд) поруч з багатоквартирним будинком АДРЕСА_5 , разом з фактично розташованим на цій земельній ділянці 2-поверховим житловим будинком, щодо якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про проведену державну реєстрацію права власності як на житловий будинок літ.«А-2» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) встановлено, що самовільно зайнята земельна ділянка, площею 0,0216 га, згідно кадастрового плану, складеного за результатами кадастрової зйомки, розташована в наступних координатах, зафіксованих у відомостях визначення координат точок повороту межі земельної ділянки: -система координат СК-63: - точка 1: Х 5531995.4040; Y 5350731.5997; - точка 2: Х 5532003.0899; Y 5350745.0856; - точка 3: Х 5531993.1020; Y 5350750.8845; - точка 4: Х 5531990.2975; Y 5350745.4471; - точка 5: Х 5531986.5068; Y 5350747.4342; - точка 6: Х 5531982.1935; Y 5350738.8681 система координат місцева: - точка 1: Х 14188.350; Y 13874.164; - точка 2: Х 14195.945; Y 13887.701; - точка 3: Х 14185.919; Y 13893.433; - точка 4: Х 14183.151; Y 13887.977; - точка 5: Х 14179.347; Y 13889.939; - точка 6: Х 14175.091; Y 13881.34.

Згідно розрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття вищевказаної земельної ділянки комунальної форми власності (лист начальника ГУ Держгеокадастру в Харківській області від 26.04.2024), виконаного відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963 (в редакції на час розрахунку), розмір шкоди складає 22 333,16 грн.(а.с.25).

Проведеною у кримінальному провадженні експертом ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» судовою будівельно-технічною експертизою (висновок від 22.04.2024 за №2285) об`єкта, розташованого в межах самовільно зайнятої земельної ділянки, встановлено, що відповідний об`єкт (відокремлений житловий будинок садибного типу) відноситься до класифікації будівля(а.с.64-67).

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 01.05.2024 по справі №642/6414/23, накладено арешт шляхом заборони відчуження об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24.06.2024 у вказаній справі залишено без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , а ухвалу слідчого судді від 01.05.2024 без змін.

Вказані дії особи, яку 23.07.2024 повідомлено про підозру у вчиненні самовільного будівництва об`єкта нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці, кваліфіковано за ч.3 ст.197-1 КК України (відповідно до постанови ККС ВС від 25.10.2022 у справі №359/885/20 колегія суддів дійшла висновку про те, що зі змісту ч.3 ст.197-1 КК України не випливає, що злочином визнається самовільне будівництво будівлі (споруди) лише за умови, що самовільне зайняття земельної ділянки заподіяло значну шкоду. Вказана норма містить самостійний склад кримінального правопорушення. Для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди не є обов`язковим).

24.07.2024 Новобаварська окружна прокуратура міста Харкова Харківської області звернулась до Харківської міської ради з листом, у якому ХМР запропоновано запропоновано Харківській міській раді, як власнику земельної ділянки, упродовж розумного строку (1 місяць з моменту отримання повідомлення) звернутись до суду з відповідним позовом, а також визначитись із вибором однієї з передбачених законом взаємовиключних вимог про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна на самовільно зайнятій земельній ділянці (ч.3 ст.376 ЦК України) або про визнання права власності на самочинно збудовану будівлю (ч.5 ст.376 ЦК України); повідомити прокуратуру про ефективний, з позиції ХМР, спосіб захисту порушеного права та про результати розгляду листа; повідомлено ХМР про використання прокурором права на подання такої позовної заяви у разі не звернення ХМР до суду з відповідним позовом. (а. с. 77-83).

Як вбачається з відповіді Департаменту земельних відносин ХМР від 23.08.2024 визначено більш ефективним способом захисту порушених права та інтересів у спірних правовідносинах визнання за територіальною громадою права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна. При цьому, як вбачається зі згаданого листа, Харківською міською радою самостійно заходи цивільно-правового характеру не вживались; підтверджено право прокуратури на звернення до суду в інтересах ХМР з відповідним позовом. (а. с. 69 на звороті).

Листом Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області від 17.10.2024 ХМР повідомлено про прийняття прокуратурою рішення про здійснення представництва інтересів держави в суді в особі Харківської міської ради до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна за територіальною громадою та зобов`язання передати нерухоме майно. ( а. с. 72-73).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, в тому числі представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Згідно з частинами 1, 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Зі ст. 375 ЦК України вбачається, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

Отже, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 листопада 2023 року, справа № 916/1174/22.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Щодо строків позовної давності, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Крім того, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного Кодексу України та Лісового Кодексу України має розглядатись як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, п.96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанова Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення свого права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. (Постанова Верховного суду від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17.)

В своїй постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц Верховний Суд також зазначив, «що ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні(частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

При цьому, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Таким чином, оскільки позов про повернення земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення, підстав застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не вбачається.

Суд уважає, що посилання представника відповідачки адвоката Бережного Г.В. про неналежного відповідача є неспроможними, оскільки належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна, а визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом. Про що зазначив у постанові від 31.05.2023 у справі №201/4483/20 Верховний Суд, постанові від 19.03.2024 у справі №915/1439/21. Таким чином належним позивачем у справі про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником земельної ділянки є Харківська міська рада, а належним відповідачем - ОСОБА_1 , як останній набувач, за якою на теперішній час зареєстроване право власності на майно.

Щодо тверджень адвоката про незалучення до участі у справі в якості третіх осіб суб`єктів державної реєстрації прав на спірне нерухоме майно суд звертає увагу, що позовні вимоги прокурора не містять вимог про скасування первісної державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 з огляду на неефективність таких вимог.

Суд щодо наявності у відповідачки ОСОБА_1 статусу добросовісного набувача спірного нерухомого майна зауважує, відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Чинним законодавством, зокрема ст.ст.178, 316, 317, 376 ЦК України встановлено, що не можуть бути в цивільному обороті об`єкти самочинного будівництва. Вказане, неодноразово у своїх правових позиціях зазначав Верховний Суд України у справах №№6- 286цс15, 3-202гс15, 6-265цс16.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Як вже зазначалося, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

При цьому в ч. 6 статті 376 ЦК України закріплено право особи, яка здійснила самочинне будівництво, на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Під час вирішення спорів щодо визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила будівництво, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питанням узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання (постанова від 10.06.2021 року у справі № 640/10719/17).

Однак такий підхід не може бути застосований до правовідносин із визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки (ч. 5 ст. 376 ЦК України), оскільки вони мають свої особливості.

Так, за загальним правилом, будівництво об`єктів нерухомості та набуття на них речових прав здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання вихідних даних; розроблення проектної документації та її затвердження; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Вказаний порядок підлягає застосуванню у випадку введення в експлуатацію з подальшою реєстрацією права власності на майно за особою, яка здійснила таке будівництво.

Проте дотримання зазначеного порядку власником земельної ділянки, на якій третьою особою здійснено самочинне будівництво, є неможливим з огляду на відсутність фізичного доступу до приміщень та отримання технічних характеристик об`єкта.

При цьому, незважаючи на те, що особа, яка здійснила самочинне будівництво не є власником чи користувачем земельної ділянки, вона залишається власником будівельних матеріалів, з яких такий об`єкт збудований, що виключає можливість вчинення іншими особами будь-яких дій щодо такого об`єкта.

Слід зауважити, що галузеві нормативно-правові акти передбачають можливість прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на які визнано право власності за рішенням суду.

Так, відповідно до ч. 16 ст. 26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» присвоєння адреси самочинно збудованим об`єктам, на які визнано право власності за рішенням суду, та об`єктам, визначеним п. 9 розд. V «Прикінцеві положення» цього Закону, здійснюється відповідно до ч. ч. 4, 5, 7-10 ст. 26-5 цього Закону після прийняття в експлуатацію таких об`єктів.

Згідно 3 п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.200 № 461 (далі - Порядок № 461), у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він прийметься в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

Замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації щодо самочинно збудованого об`єкта, на який визнано право власності за рішенням суду, за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку (п. 17 Порядку № 461).

Як вбачається з додатка 5 до Порядку № 461 «Декларація про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду», у вказаній декларації зазначаються відомості про рішення суду (його дата, номер судової справи, дата набрання судовим рішенням законної сили, найменування суду тощо).

3 огляду на нормативне регулювання порядку прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва, вирішення спору про право власності на такий об`єкт та ухвалення судом рішення про визнання права власності на нього за власником земельної ділянки передує процедурі прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва.

При цьому, розглядаючи подібні спори, суд не замінює органи, які здійснюють державний архітектурно-будівельний контроль на об`єктах будівництва, з`ясовуючи технічні характеристики майна, а лише вирішує спір про право власності на самочинно збудоване майно, у той час як після ухвалення відповідного рішення об`єкт самочинного будівництва підлягає прийняттю в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Згідно з п. 2 Інструкції № 127 технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру).

Також згідно із вказаним пунктом замовник технічної інвентаризації власник об`єкта нерухомого майна (у тому числі земельної ділянки), об`єкта незавершеного будівництва; замовник будівництва, особа, яка має право на спадщину (за запитом нотаріуса); особа, яка мас інші речові права на об`єкт нерухомого майна, у тому числі на земельну ділянку, на якій розташовано такий об`єкт; орган, уповноважений управляти майном (у тому числі житлово-будівельні, дачні та гаражні кооперативи, садові товариства).

Тобто замовником технічної інвентаризації нерухомості може бути виключно особа, яка здійснила будівництво відповідного об`єкта або яка має інші речові права на таке майно.

Отже, власник земельної ділянки, на якій третьою особою здійснено самочинне будівництво, позбавлений можливості провести відповідну технічну інвентаризацію з огляду на нормативне регулювання цієї процедури.

Таким чином, проведення власником земельної ділянки технічної інвентаризації об`єкта самочинного будівництва до звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно є неможливим.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 39-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» технічна інвентаризація об`єкта нерухомого майна - це комплекс робіт з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або визначення змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) з використанням Реєстру будівельної діяльності.

Згідно з п. 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127 (далі - Інструкція № 127), технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт має бути прошнурований, пронумерований та скріплений підписом керівника суб`єкта господарювання, який проводив інвентаризацію, а також підписом виконавця робіт і контролера із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна.

Пункт 6 Інструкції № 127 визначає, що технічну інвентаризацію проводять у таких випадках: перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право на виконання будівельних робіт; перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого отримано право на виконання будівельних робіт; перед проведенням державно реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився - результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки Об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу. об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію; перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, зазначених у п. 9 розділу v «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». В інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника.

Оскільки в матеріалах справи наявні докази проведення технічної інвентаризації, тому відсутня необхідність у здійсненні інвентаризації спірного майна під час розгляду справи або до звернення прокурора з позовом до суду.

В свою чергу, вимоги чинного законодавства, зокрема ст. 376 Цивільного кодексу України не містять такого застереження, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано судом за власником земельної ділянки виключно у випадку можливості надійної та безпечної експлуатації такого майна.

Відтак, у даній справі для задоволення вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво за власником земельної ділянки відсутня необхідність у встановленні обставин можливості безпечної експлуатації такої будівлі з огляду на нормативно закріплену процедуру прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на які визнано право власності за рішенням суду (Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461).

Відповідно до викладеної вище процедури прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів, на які визнано право власності за рішенням суду, чітко встановлено, що прийняттю в експлуатацію такого об`єкта передує рішення суду про визнання права власності.

Права власника земельної ділянки у випадку здійснення самочинного будівництва можуть бути поновлені шляхом визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва (ч. 5 ст. 376 ЦК України) або шляхом знесення такого майна (ч. 4 ст. 376 ЦК України), що є крайньою мірою, яка передбачена законом, і с можливою лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності та на нього не поширюється дія статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Оскільки знесення об`єкта самочинного будівництва є крайньою мірою за наявності в законодавстві механізму визнання права власності на такий об`єкт за власником ділянки, то саме визнання права власності є належним та ефективним способом захисту прав громади у спірних правовідносинах.

За таких обставин суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні іншої частини позову слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 21 140,90 грн. Оскільки позов задоволений в частині однієї немайнової вимоги із заявлених двох, суд покладає на відповідача судовий збір у розмірі 18 718,50 грн. (21 140,90 грн. 2 422,40 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст.1223,1261 ЦК України, ст. ст.2,4,7,11,12,13, 15, 17, 43, 49, 56, 89, 174-177, 247, 255,263-265, 328, 376 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області Купріянова Володимира Борисовича в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва за власником самовільно зайнятої земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності та зобов`язання передати нерухоме майно задовольнити частково.

Усунути перешкоди територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради у здійсненні права користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, площею 0,0216 га, розташованою на території, прилеглій до житлового будинку по АДРЕСА_1 (координати точок повороту межі земельної ділянки: система координат СК-63: точка 1: Х 5531995.4040; Y 5350731.5997; точка 2: Х 5532003.0899; Y 5350745.0856; точка 3: Х 5531993.1020; Y 5350750.8845; точка 4: Х 5531990.2975; Y 5350745.4471; точка 5: Х 5531986.5068; Y 5350747.4342; точка 6: Х 5531982.1935; Y 5350738.8681, система координат місцева: точка 1: Х 14188.350; НОМЕР_4 ; точка 2: Х 14195.945; Y 13887.701; точка 3: Х 14185.919; Y 13893.433; точка 4: Х 14183.151; Y 13887.977; точка 5: Х 14179.347; Y 13889.939; точка 6: Х 14175.091; Y 13881.344), шляхом: - визнання за Харківською міською радою права власності на самочинно збудовану в межах вказаної самовільно зайнятої земельної ділянки будівлю 2-поверховий житловий будинок, висотою 5,8 м., загальною площею 86,6 кв.м. (житловою площею 50,4 кв.м., нежитловою площею 36,2 кв.м.), щодо якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , номер відомостей про речове право - 51935900) на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - житловий будинок літ.«А-2», загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., по АДРЕСА_1

Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) передати Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради самочинно збудовану в межах самовільно зайнятої земельної ділянки будівлю 2-поверховий житловий будинок, висотою 5,8 м., загальною площею 86,6 кв.м. (житловою площею 50,4 кв.м., нежитловою площею 36,2 кв.м.), щодо якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101 - житловий будинок літ.«А-2», загальною площею 86,6 кв.м., житловою площею 50,4 кв.м., по АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Харківської обласної прокуратури (код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA0007171, МФО 820172, код класифікації видатків бюджету 2800) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 18 718 ( вісімнадцять тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24 березня 2025 року.

Суддя А.М. Гримайло