ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/6165/24

Провадження № 22-ц/820/530/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

розглянув в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 686/6165/24 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 10 липня 2020 року, в розмірі 36 642 грн. 86 коп., яка складається з наступного: 29 255 грн. 10 коп. заборгованість за тілом кредита, 7 387 грн. 76 коп. заборгованості за простроченими відсотками та 2 422 грн. 40 коп. судового збору.

На підтримання заявлених позовних вимог банк посилався, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг, звернулася до АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 10 липня 2020 року про приєднання до Умов та Правил надання послуг та підписала паспорт кредиту.

На підставі вказаної заяви відповідачка отримала платіжну картку № НОМЕР_1 , строк дії 03/24, тип «Універсальна» на яку встановлено кредитний ліміт, розмір кредитного ліміту до 75 000 грн., строк кредитування 12 місяців отримала із сплатою процентів в розмірі 42,0 % річних, проценти від суми неповернутого у строк кредиту, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін в розмірі 60,5% (п.1.5. п.2.1.1, 2.1.2 Договору).

При підписанні анкети-заяви відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладені Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Позивач посилався, що відповідачка була належним чином повідомлена про зміну відсоткової ставки 40,8%.

Таким чином позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, тому має заборгованість в сумі 36 642 грн. 86 коп., яка складається з наступного: 29 255 грн. 10 коп. заборгованість за тілом кредита, 7 387 грн. 76 коп. заборгованості за простроченими відсотками, вказаний розмір заборгованості банк і просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

АТ КБ «Приватбанк» не погодилося з таким рішенням суду першої інстанції подало апеляційну скаргу, посилається на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Так апелянт вважає, що суд самоусунувся від розгляду справи оскільки до позовної заяви додана виписка за весь період, а саме за період з 21 жовтня 2017 року по 27 лютого 2024 року, що в даному випадку дозволяє повністю проаналізувати зміст кожної операції та встановити розмір заборгованості.

Також, суд не звернув уваги, що фактичне користування рахунком відбулось 11 вересня 2018 року - а саме зарахування власних коштів в розмірі 110 грн. Станом на 25 листопада 2019 року у позивача був позитивний баланс на рахунку в розмірі 11 грн. 66 коп. та була відсутня кредитна заборгованість. Крім того, банк обґрунтовував наявність боргу згідно заяви від 10 липня 2020 року станом на 25 лютого 2024 року. Відтак розмір заборгованості за період з 21 жовтня 2017 року по 10 липня 2020 року не є предметом доказування по справі.

Зокрема, вважає висновок суду, щодо перенесення позивачем 10 липня 2020 року заборгованості в сумі 10 053 грн. 02 коп. із картки «Універсальна» на картку «Універсальна Gold» та подальше нарахування відсотків на недоведену позивачем заборгованість, що виникла за період з 21 жовтня 2017 року по 10 липня 2020 року, що унеможливлює проведення судом перевірки вірності наданого до суду розрахунку є таким, що суперечить виписці і свідчить про самоусунення від розгляду справи. Оскільки станом на 17 вересня 2020 року була погашена перенесена заборговність. Та надалі використовувались кошти і нараховувались відсотки виключно згідно заяви від 10 липня 2020 року яку банку просив стягнути.

Про те, що суд не дослідив належним чином надану виписку свідчить і те, що суд в своєму рішенні дійшов абсолютно протилежних висновків.

Посилання суду, що банком не надано заяви-анкети позичальника про отримання кредиту 21 жовтня 2017 року, докази розміру наданого кредитного ліміту позичальнику з дати укладення кредитного договору 21 жовтня 2017 року та розрахунок заборгованості є безпідставними.

Вважають, наявний у матеріалах справи розрахунок кредитної заборгованості та виписки з рахунків, що надані банком, є належними доказами наявності заборгованості позичальника.

При цьому ні в суді першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції не надано ні доказів/ ні власного контррозрахунку стороною відповідача та не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача.

З виписки про рух коштів по рахунку слідує, що відповідач активно користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість, а тому є достатні підстави для висновку про доведеність того факту, що сторони в письмовому вигляді погодили умови кредитуванні.

Відтак, висновок суду про унеможливлення проведення судом перевірки вірності наданого до суду розрахунку за наявності виписки по рахунку, не може вказувати на законність та обгрунтованість судового рішення.

Апелянт зазначає, що суд не звернув уваги, що така анкета-заява підписана співробітником банку за допомогою електронного підпису 10 липня 2020 року об 15:18 год. про що стоїть відмітка в графі «підпис уповноваженого працівника банку» щодо часу підписання та така анкета скріплена печаткою банку. Зазначена заява погоджена та не відкликала банком.

Більше того саме на її виконання відповідач отримав від банку платіжну картку. Без підписання такої анкети заяви відповідач не міг би користуватись платіжними послугами.

Дана анкета-заява не вносить зміни до анкети від 21 жовтня 2017 року, а є самостійним документом на підставі якого особа виявила бажання користуватись іншим картковим продуктом. Про що свідчить і підписана відповідачем інформація про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту від 10 липня 2020 року.

Таким чином, в даному випадку діє принцип презумпції правомірності правочину, в тому числі щодо погодження відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Тому з огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі, АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та вирішити питання щодо сплати судового збору.

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Думітращука В.А. подала відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що апелянтом не доведено, що Заява про приєднання до Умов від 10 липня 2020 року, яка містить умови кредитування двох типів карт, які були діючими станом на 10 липня 2020 року, стосується виключно умов кредитування карти Універсальна Голд, а не карти Універсальна.

Однак, з 10 липня 2020 року за новою карткою 547133 по Договору № 2 Банк почав обліковувати борг 20 070 грн. 58 грн., потім 10 017 грн. 56 коп., а з 13 липня 2020 року 10 233 грн. 56 коп., хоча в цей період вона не проводила жодної операції по новій картці НОМЕР_2 .

Надана апелянтом виписка по договору з 21 жовтня 2017 року 27 липня 2024 року охоплює період користування кредитом за двома договорами. Проте, розрахунок заборгованості наданий апелянтом виключно за Договором № 2.

При цьому, доказів надання ОСОБА_1 доручення банку здійснювати зазначені операції у період з 03 липня 2020 року по 10 липня 2020 року, що нібито були пов`язані із зміною умов кредитування, як наполягає банк ще до укладення Договору № 2 від 10 липня 2020 року, банк до суду не надав.

Поряд з цим, банк зазначає, що період з 21 жовтня 2017 року не є предметом спору. Так представник, вказує, що апелянт помиляється, оскільки, якщо дійсно залишок боргу по Договору № 1 був перенесений для обліку за Договором № 2, за яким подана позовна заява про стягнення боргу, то очевидним є те, що необхідно надати докази виникнення такої заборгованості за Договором № 1, оскільки на цю заборгованість Позивач з 10 липня 2020 року нараховував відсотки за Договором № 2.

Таким чином стверджує, що у суду та у ОСОБА_1 не було можливості перевірити достовірність перенесеної суми боргу 10 233 грн. 56 коп. по причині ненадання Позивачем розрахунку заборгованості за період 21 жовтня 2017 року до 10 липня 2020 року та підстав її виникнення (невідомо яким був кредитний ліміт та відсоткова ставка у цей період).

Також, апелянт не надав на підставі яких погоджених між ним та відповідачем договорів на борг за карткою «Універсальна» (Договір № 1) почали поширюватись умови договору за карткою «Універсальна Голд» (Договір №2). Заява про приєднання до Умов від 10 липня 2020 року (Договір № 2) не містить умов про те, що цей договір є новацією, або інші умови, які б свідчили про пов`язаність умов Договору № 1 від 21 жовтня 2017 року та нового Договору № 2 від 10 липня 2020 року.

Крім того, наявність у графі «Підпис уповноваженого представника Банку» виключно зображення відтиску печатки Банку та дати, не є доказом укладення договору та того, що саме такі умови кредитування, які були зазначені в Заяві від 10 липня 2020 року, були погодженні із сторони Банку.

Тому, позиція банку в апеляційній скарзі щодо самоусунення суду від встановлення всіх обставин справи не відповідає дійсності. Позивач, не надавши всі докази, безпідставно покладає на суд обов`язок здійснювати математичні відрахування, які не можуть грунтуватись на припущеннях.

Отже, оскільки банком не доведено підстав виникнення суми заборгованості 10 233 грн. 56 коп. за Договором № 1, зазначена сума заборгованості не може бути стягнута із Відповідача.

По причині того, що на суму боргу 10 233 грн. 56 коп. за Договором № 1 Позивач нараховував відсотки за Договором № 2 поряд із нарахуванням відсотків за кредитним лімітом за Договором № 2, визначити суму відсотків, яка мала б стягуватись за кредитним лімітом за Договором № 2 неможливо.

Відповідно до Виписки за період з 10 лютого 2020 року по 01 лютого 2024 року з картки НОМЕР_2 використано Відповідачем - 102 317 грн. 40 коп., внесено Відповідачем на картку 112 560 грн. 73 коп., що перевищує витрати на 10 243 грн. 33 коп. В дохід Банку отримано (списано) відсотки 36 913 грн. 80 коп. Всі кошти, що були отримані Відповідачем повернуті із переплатою. Щодо відсотків, то Банк не довів, що кредитний договір між сторонами був укладений на умовах карти Універсальна Голд, в дохід Банк вже отримав 36 913 грн. 80 коп. За таких обставин, заборгованість перед Банком відсутня.

Таким чином ОСОБА_1 та її представник адвокат Думітращука В.А. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підтвердження своїх позовних вимог банк вказував, що 21 жовтня 2017 року ОСОБА_1 отримала кредитну картку № НОМЕР_3 .

Так судом встановлено, що 10 липня 2020 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг за змістом якої відповідачка визнала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 отримала три кредитні картки, а саме кредитну картку № НОМЕР_3 з терміном дії до 10/21, тип картки Універсальна, кредитну картку № НОМЕР_4 з терміном дії до 07/23, тип картки Master Card Platinum, кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до 33/24, тип картки Універсальна Gold.

Відповідно до виписки за договором за період 21.10.2017 27.02.2024 року відповідачка ОСОБА_1 з 11.09.2018 року до 10.02.2020 року користувалась кредитною карткою НОМЕР_3 та станом на 10 липня 2020 року утворилася заборгованість в сумі 10 053 грн. 02 коп., з 10.02.2020 року по 01.02.2024 року кредитною карткою НОМЕР_2 , частково вносила позивачеві кошти на погашення кредитної заборгованості до 28.07.2023 року, № 922276.

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, старт карткового рахунку розпочався з 21 жовтня 2017 року.

В подальшому кредитний ліміт 10 липня 2020 року був встановлений розмірі 35 000 грн., 28 квітня 2021 року був збільшений до 38 000 грн., а 03 жовтня 2023 року був зменший до 0,00 грн.

За розрахунком Банку, доданим до позову, заборгованість відповідачки станом на 25 лютого 2024 року за договором б/н від 10 липня 2020 року становить 36 642 грн. 86 коп., яка складається з наступного: 29 255 грн. 10 коп. заборгованість за тілом кредита, 7 387 грн. 76 коп. заборгованості за простроченими відсотками.

Грошовими коштами та відповідно кредитними картками відповідачка користувалася, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як передбачено ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Із положень ч.1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з даним позовом банк на підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом надав суду: копію Анкети-заяви ОСОБА_1 від 10 липня 2020 року, розрахунок заборгованості за договором б/н від 10 липня 2020 року станом на 25 лютого 2024 року, паспорт споживчого кредиту з Тарифами обслуговування кредитних карт та довідку про зміну умов кредитування та довідку щодо терміну дії картки, виписку по рахунку позичальника.

Проте, позивачем не надано доказів укладення кредитного договору від 21 жовтня 2017 року, а саме заяву-анкети позичальника ОСОБА_1 про отримання кредиту 21 жовтня 2017 року, доказів розміру наданого кредитного ліміту позичальнику з дати укладення кредитного договору 21 жовтня 2017 року, виписку по кредитному договору з 21 жовтня 2017 року, докази надання кредитних коштів та розрахунок заборгованості з 2017 року.

Разом з тим, у виписці по договору з 11 вересня 2018 року міститься інформація про користування відповідачем кредитним лімітом, про те, у наданій позивачем довідці щодо кредитних лімітів відсутня інформація про встановлений відповідачу з 21 жовтня 2017 року або 11 вересня 2018 року кредитний ліміт.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що укладення кредитного договору, підстави видачі кредитних коштів, та розмір заборгованості за період з 21 жовтня 2017 року по 10 липня 2020 року позивачем належними та допустимими доказами не доведений.

Наданий позивачем Паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, також не є належним доказом погодження між сторонами всіх істотних умов банківського договору, оскільки, він містить інформацію про сім типів кредитних карток: «Універсальна», «Універсальна Gold», «Platinum», «МС World BliackEdition», Visa Signature «MC WorldElite», «Visa Infinite», тобто вказана інформація носить лише інформаційний характер щодо користування різними типами банківських карток.

Таким чином, за відсутності достатніх підтверджень про конкретно запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг від 21 жовтня 2017 року, відсутність такої анкети-заяви домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісій, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч.1 ст.634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

В свою чергу надана позивачем копія заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 10 липня 2020 року не містить умов про те, що в такий спосіб сторонами вносяться зміни до раніше укладеного 21 жовтня 2017 року кредитного договору, отже не є належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору.

У розрахунку заборгованості по договору від 10 липня 2020 року вбачається також, що станом на 10 липня 2020 року у відповідача обліковувалась заборгованість в розмірі 10 053 грн. 02 коп., на яку позивачем нараховувались відсотки за умовами Заяви від 10 липня 2020 року.

Перенесення позивачем 10 липня 2020 року заборгованості в сумі 10 053 грн. 02 коп. із картки «Універсальна» на картку «Універсальна Gold» та подальше нарахування відсотків на недоведену позивачем заборгованість, що виникла за період з 21 жовтня 2017 року по 10 липня 2020 року, унеможливлює проведення судом перевірки вірності наданого до суду розрахунку, у якому відсутній період, починаючи з 21 жовтня 2017 року та докази правомірності нарахування та списання за вказаний період відсотків.

Крім того, банк іншого розрахунку заборгованості до суду не надав.

Тому з врахуванням викладених обставин справи, доводи апеляційної скарги, про хибність висновків суду слід відхилити, оскільки вони є недоведеними належними та допустимими доказами.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги, що Анкета-заява від 10 липня 2020 року не вносить зміни до раніше укладеного 21 жовтня 2017 року кредитного договору, а тому в даному випадку діє принцип презумпції правомірності правочину, в тому числі щодо погодження відсоткової ставки за користування кредитними коштами, слід відхилити з огляду на мотивувальну частину даної постанови суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини в частині відмови стягнення кредитної заборгованості та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Крім того, аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не надала доказів на спростування обставин, викладених у позовній заяві, зокрема контррозрахунку, є вільним трактуванням позивачем положень процесуального закону, оскільки за цими приписами обов`язок суду перевірити докази, що подані стороною на підтвердження позовних вимог та задовольнити позов лише у випадку доведення позивачем належними доказами свого позову.

За таких обставин колегія суддів, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк