Провадження № 2/185/1763/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу ЄУ № 185/12358/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання при виконанні трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на його користь 245 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання при виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позову зазначає наступне.

ОСОБА_1 протягом тривалого часу з 12 січня

1987 року по 04 листопада 1987 року, та з 04 грудня 1989 року по 17 вересня 1994

року, та з 08 жовтня 1998 року по 30 червня 1999 року, та з 18 жовтня 1999 року по

27 вересня 2004 року, та з 29 листопада 2004 року по 07 березня 2014 року працював

у різних структурних підрозділах на різних посадах у Приватному акціонерному

товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля».

П. 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання

форми П-4 від 13 листопада 2014 року, начальником Павлоградського міськрайонного Управління Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області встановлено наявність у позивача професійних захворювань:

Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт

першої-другої ст., емфізема легенів першої-другої ст.). ЛН першого-другого ст.;

Деформуючий остеоартроз колінних суглобів (ПФ першого-другого ст.), деформуючий остеоартроз ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ст.) , дв.плечолопатковий пері артроз (ПФ другого ст.); Радикулопатія попереково-крижова L5, S1 білатерально, з помірними статикодинамічними порушеннями, больовий синдром; Нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху).

П. 16 вказаного акту встановлює, що професійне захворювання виникло за таких обставин: тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технологічних процесів. Згідно п. 17 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: запиленість повітря робочої зони: в концентрації від 51,3 мг/м3 при ГДК 4,0 мг/м3, діяв впродовж 80% змінного часу; Рівень фізичного перевантаження: робоча поза вимушена «на четвереньках» впродовж 30% за зміну, маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну-35 кг, фізичне динамічне навантаження при загальному навантаженні за участю м`язів рук, тулуба, ніг 50000, величина статичного навантаження за зміну двома руками за участю м`язів тулуба та ніг становила до 100000; Шум: еквівалентний рівень 90 дБ при ГДР 80 дБ.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 17 грудня 2014 року серії 12

ААА № 004197 позивачу первинно визначено ступінь втрати

працездатності на рівні 60% через професійне захворювання, з яких: 30% -

радикулопатія; 15% - остеоартроз, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - нейросенсорна приглухуватість.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 17 грудня 2018 року серії 12 ААА № 074925 позивачу повторно безстроково визначено ступінь

втрати працездатності на рівні 60% з яких: 30% - радикулопатія; 15% - остеоартроз, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - нейросенсорна

приглухуватість.

Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 17 грудня 2018 року серії

12ААБ № 204316 позивачу повторно безстроково встановлено третю групу інвалідності.

Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування,

що підтверджується випискою із медичної карти хворого №4407 та випискою із

медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26 квітня 2024 року (копії

додаються).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від

26 квітня 2024 року позивач моє скарги на: На стійкий біль у шийному і поперековокрижовому відділах хребта, що посилюється при фізичному навантаженні, різких

поворотах тулуба, довгій ходьбі, при нахилах, зміні погодних умов. Іррадіює в обидві

нижні кінцівки, слабкість і судоми в ногах. Біль в ділянці шиї, постійного тупого

характеру. Відчуття повзання «мурашок» в дистальних відділах верхніх кінцівок. Біль

та обмеження рухів в плечових ліктьових і колінних суглобах. Хрускіт та крепітація в

колінних суглобах. Стомлюваність, порушення сну, загальна слабкість.

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та

порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості

реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє

можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання

хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та

біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того,

внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується

значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної

допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної

рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху,

поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно

позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний

час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними,

усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні

явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже,

факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами

доказування.

Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути

відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок

неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та

підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного

професійного захворювання.

Враховуючи ступень втрати працездатності, тривалість та глибину фізичних та душевних страждань, не можливість відновити стан здоров`я, істотність змін у життєвих стосунках, необхідність додаткових зусиль для організації повсякденного життя, постійне лікування позивач вважає, що стягнення з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 245 000 грн є справедливим та розумним.

Ухвалою суду від 20.11.2024 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

27.12.2024 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначає наступне.

Частина 2 статті 1167 ЦК України підлягає застосуванню виключно у разі, якщо

шкоду ушкодженням здоров`я завдано внаслідок дії джерела підвищеної

небезпеки.

Оскільки позов не містить відомостей про обставини (та доказів на їх підтвердження)

дії на Позивача саме джерела підвищеної небезпеки, на думку Відповідача розгляд

позовних вимог необхідно здійснювати керуючись частиною 1 статті 1167 та

частиною 3 статті 23 ЦК України, якими визначено загальні підстави деліктної

відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до пункту 5.1. Методичних рекомендацій, затверджених листом

Міністерства юстиції від 13.05.2004 року№ 35-13/797, відповідно до загальних підстав

цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору

про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди,

протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і

протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до вимог ст. 153 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП

України), забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на

власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека

технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів

виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що

використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні

відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону

праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному

структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а

також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі

охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення

зазначених вимог.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 року № 155, на яку

посилається Позивач, передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися

настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення

безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під

їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку.

На вимогу статті 153 КЗпП України, статті 13 Закону України «Про охорону праці»,

Відповідач забезпечив Позивача усіма необхідними засобами

індивідуального захисту та спеціальним одягом, створив безпечні і нешкідливі

умови праці, наскільки це є обґрунтовано практично можливим.

Відповідачем вимоги нормативно-правових актів з охорони праці не порушувалися.

В матеріалах справи відсутні докази про настання будь-яких аварій на

підприємстві та/або доказів порушення норм законодавства з охорони праці,

відсутні будь-які акти перевірок відповідних контролюючих органів про допущення порушень з боку Відповідача. Позивачем не надано жодних доказів про наявність постанови чи вироку суду про притягнення посадових осіб Відповідача до адміністративної чи

кримінальної відповідальності.

Таким чином, оскільки у встановленому законом порядку посадові особи

Відповідача не визнавалися винними у порушенні законодавства про

охорону праці, вина як елемент складу правопорушення відсутня.

Укладаючи з Відповідачем трудовий договір був повідомлений в порядку

передбаченому статті 29 КЗпП України, про важкі, шкідливі та небезпечні умови

праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з

цими умовами праці пільги та компенсації. Ніщо не перешкоджало Позивачу

відмовитися від укладення цього договору. Тобто Позивач свідомо йшов працювати у важких умовах праці.

Відповідно до частини 5 статті 153 КЗпП України працівник має право відмовитися

від виконання дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, що становить

небезпеку для життя чи здоров`я такого працівника або людей, які його оточують, і

навколишнього середовища.

Позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під підпис, в

порядку передбаченому ст.29 КЗпП України про важкі, шкідливі та небезпечні умови

праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з

цими умовами праці пільги та компенсації. Позивач щорічно проходив періодичний медичний огляд, і був обізнаний про стан свого здоров`я (професійне захворювання виникає не раптово, а протягом певного періоду - профмаршруту). Зазначення про придатність до роботи протягом тривалого часу роботи

Позивача у шкідливих умовах праці, при тому, що позивач мав постійний больовий синдром та інші захворювання, неодноразово звертався до лікарні за наданням допомоги та позивача не було направлено на до обстеження, не встановлено необхідність утворення нових умов праці, що повинні забезпечуватися для недопущення погіршення стану здоров`я та посилення захворювання знаходився на лікуванні за захворюванням, яке в подальшому

стало професійним та вплинуло на стан здоров`я до встановлення стійкої втрати працездатності за цим захворюванням вже вказує на приховування позивачем реального стану здоров`я та неналежного й своєчасного виявлення лікарями під проведення експертизи стану здоров`я позивача, вказує на неякісне надання медичних послуг та неправомірне визнання позивача придатним до роботи в підземних умовах.

Необхідно зазначити, що під час розслідування причин виникнення професійних

захворювань у позивача комісією не було встановлено жодного припису, який не було

виконано роботодавцем в частині забезпечення безпечних умов праці; не

встановлено жодного невиконаного заходу розробленого чи будь-то СЕС чи ФСС від НВ та ПЗ, управління Держпраці, не встановлено жодного механізму, обладнання, які

б експлуатувалися без дозволу Держгірпромнагляду та порушення вимог ПрАТ

«ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» в частині незабезпечення працівника СІЗ та іншими

засобами для забезпечення безпечних умов праці.

Вважає склад правопорушення у діях відповідача відсутній.

Зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази про настання будь-яких аварій та підприємстві та/або доказів порушення норм законодавства з охорони праці, відсутні будь-які акти перевірок відповідних контролюючих органів про допущення порушень з боку відповідача.

Вважає, що наданих позивачем доказів можна зробити висновок, що його обмеження полягають лише в протипоказанні до шкідливих та важких умов праці. В іншому позивач має можливість бути повноцінним членом суспільства та забезпечується соціальними пільгами на достатньому рівні.

Вважає, що позивачем не надано обґрунтування/розрахунку щодо розміру моральної шкоди, не надано доказів заподіяння позивачу моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії трудової книжки НОМЕР_1 , виданої 12.01.1987 на ім`я ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач з 12 січня

1987 року по 04 листопада 1987 року, та з 04 грудня 1989 року по 17 вересня 1994

року, та з 08 жовтня 1998 року по 30 червня 1999 року, та з 18 жовтня 1999 року по

27 вересня 2004 року, та з 29 листопада 2004 року по 07 березня 2014 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах в Приватному акціонерному товаристві «ДТЕК Павлоградвугілля».

07.03.2014 позивача звільнено з роботи на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 від 13.11.2014 встановлено наявність у позивача професійних захворювань: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт

першої-другої ст., емфізема легенів першої-другої ст.). ЛН першого-другого ст.;

деформуючий остеоартроз колінних суглобів (ПФ першого-другого ст.), деформуючий остеоартроз ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ст.) , дв.плечолопатковий пері артроз (ПФ другого ст.); радикулопатія попереково-крижова L5, S1 білатерально, з помірними статикодинамічними порушеннями, больовий синдром; нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Причина виникнення професійного захворювання: хімічні фактори, фізичні фактори, запиленість повітря робочої зони, перевищення рівня шуму, перевищення рівня фізичного навантаження, перевищення відносної вологості повітря тощо. Хронічне професійне захворювання виникло у позивача внаслідок роботи тривалий час в умовах дії шкідливих факторів в тому числі на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Хронічне професійне захворювання позивача виявлено під час медичного огляду в 2014 році, повідомлення про наявність хронічного професійного захворювання позивача 06.11.2014, встановлення остаточного діагнозу 21.10.2014. Стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів 20 років 6 місяців 14 днів.

Згідно з довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 17 грудня 2014 року серії 12ААА № 004197 позивачу первинно - повторно за професійним захворюванням визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60% через професійне захворювання, з яких: первинно 30% - радикулопатія; 15% - остеоартроз, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - нейросенсорна приглухуватість, повторно 0% - тр.акт Н-1 від 20.06.2022, встановлено третю групу інвалідності

Відповідно до довідки Медико-соціальної експертної комісії від 17 грудня 2018 року серії 12 ААА № 074925 позивачу повторно безстроково визначено ступінь

втрати працездатності на рівні 60% з яких: 30% - радикулопатія; 15% - остеоартроз, 10% - хронічне обструктивне захворювання легень, 5% - нейросенсорна приглухуватість.

Згідно з довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 17 грудня 2018 року серії

12ААБ № 204316 позивачу повторно безстроково встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням.

Триваючі проблеми зі здоров`ям, отримані внаслідок хронічного професійного захворювання позивача, періодичні лікування, підтверджуються, також, наданими виписками зі історій хвороб позивача.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Судом встановлено, що після роботи на підприємстві відповідача та зі звільнення за станом здоров`я до встановлення позивачу 60 % втрати працездатності та інвалідності за професійним захворюванням позивач на інших підприємствах не працював.

Позивачем надано належні та допустимі докази (довідки МСЕК, акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання), щодо встановлення інвалідності та 60 % втрати працездатності саме внаслідок професійного захворювання.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як зазначено в пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, №1-9/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до статей 23,1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, він вимушений систематично отримувати медичну допомогу, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя.

Суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним позивачем факт заподіяння моральної шкоди, так як не встановлені зміни у психічному стані, відповідні записи лікаря-психіатра, психотерапевта, психолога, відсутній висновок судово-психіатричної експертизи, оскільки згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань.

З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманого професійного захворювання на виробництві останньому заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, інвалідність, вину підприємства в заподіянні шкоди, характер та об`єм його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаного профзахворювання, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін життєвих зв`язків, а саме 60 % втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», однак застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Оскільки шкода, завдана життю та здоров`ю, може бути як майновою, так і немайновою (моральною) та до цієї частини пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зміни законодавцем не внесені, зокрема не зазначено, що лише відшкодування майнової шкоди, завданої життю та здоров`ю, не підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, тому немає підстав для ототожнення відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Таким чином граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Тобто не ототожнюється відшкодування моральної шкоди, завданої життю та здоров`ю, з іншим відшкодуванням моральної шкоди, яке підлягає оподаткуванню в разі перевищення її розміром чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року № 598/438/21, від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13, від 05 червня 2019 року у справі № 227/130/14-ц, від 03 червня 2021 року у справі № 180/407/20, від 07 листопада 2022 року у справі № 161/16011/20.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню доповнення до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, внесені Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року.

На підставі вищевикладеного суд зазначає, що в даній справі ухвалюється рішення про стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, тому стягнута на підставі рішення суду сума не підлягає оподаткуванню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1200,00 грн.

Керуючись ст. 5,12,13, 81, 89, 258,259,263-265,268,273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання при виконанні трудових обов`язків задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», , місце знаходження: вул. Соборна, буд. 76, м. Павлоград Дніпропетровська область, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , 120 000 (сто двадцять тисяч) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 1200,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко