ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 677/713/22

Провадження № 22-ц/820/556/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: представник АТ «Сенс-Банк» адвокат Панченко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Сенс-Банк», ОСОБА_1 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2024 року (суддя Шовкун В.О.) за позовом акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Красилівська міська рада Хмельницької області як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства ««Сенс-Банк», третя особа - державний реєстратор Хмельницького бюро технічної інвентаризації, про скасування рішення про державну реєстрацію прав,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа Красилівська міська рада Хмельницької області як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 18.06.2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №08-962/49-608-2, відповідно до умов якого банк надав відповідачці грошові кошти в сумі 40 000 дол.США, для купівлі нерухомого майна, а саме, квартири загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, ОСОБА_1 передала в іпотеку вказану вище квартиру.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №08-962/49-608-2, АТ «Альфа-Банк» звернув стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку» (п.4.5.3. Іпотечного договору) та 19.08.2019 року державним реєстратором Корнієм О.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32915757, відповідно до якого зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк», а саме на: квартиру, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані у квартирі після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній дітей.

Позивач також зазначив, що подальше проживання відповідачів в квартирі, що належить на праві власності АТ «Альфа-Банк» та відмова добровільно звільнити помешкання, перешкоджають власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд.

Станом на дату подання позову АТ «Альфа-Банк» було правонаступником прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк».

Посилаючись на зазначене, з урахуванням в подальшому уточнених позовних вимог (а.с. 48-52 т.1), позивач просив суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування - квартирою, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та солідарно стягнути із відповідачів витрати по сплаті судового збору.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом до АТ«Альфа-Банк», третя особа - державний реєстратор Хмельницького бюро технічної інвентаризації, про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

В обґрунтування вимог зустрічного позову зазначено, що із поданої АТ «Альфа-Банк» позовної заяви ОСОБА_1 дізналася про перехід права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення державного реєстратора Корнія О.С.. Проте, ОСОБА_1 вважає, що таке рішення державного реєстратора є незаконним і підлягає скасуванню.

У серпні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Красилівського районного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в сумі 78525,18 дол. США за вищевказаним кредитом. Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.10.2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Хмельницької області від 07.02.2018 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності. За таких обставин, на думку ОСОБА_5 , із постановленням рішення суду про відмову у стягненні заборгованості по кредиту та процентах за користування ним, її зобов`язання з повернення такого кредиту припинено, а тому банк не мав права звертати стягнення на спірну квартиру в рахунок виконання неіснуючого зобов`язання з повернення кредиту.

Крім того, саме звернення стягнення на предмет іпотеки було реалізовано із порушенням встановленого законом порядку, будь-яких повідомлень та/або письмових вимог про усунення порушень з виконання зобов`язання за кредитом та попереджень про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки банком ОСОБА_1 не надсилалось і відповідно нею не отримувалось. Також зазначає, що на час проведення звернення стягнення на спірну квартиру в позасудовому порядку, діяв встановлений законом мораторій на звернення стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд скасувати рішення державного реєстратора Хмельницького бюро технічної інвентаризації Корнія С.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний №48344800 від 22.08.2019 року про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227), номер запису про право власності 32915757, стягнути понесені ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Красилівського районного суду від 10.04.2023 року АТ «Альфа-Банк» було замінено на його правонаступника АТ «Сенс-Банк».

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні первісного позову АТ «Сенс-Банк» та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції щодо первісного позову мотивовано тим, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 не лише за кредитні кошти, а й за власні кошти відповідачки, що складає 16% від вартості квартири. З огляду на правовий висновок Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 року у справі №310/2950/18, суд дійшов висновку, що за таких обставин, виселення без надання іншого житла не допускається.

Щодо зустрічного позову, рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно є правомірним. Оскільки воно прийнято на підставі поданих заявником АТ «Альфа Банк» документів, передбачених порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до Закону України «Про іпотеку». Посилання ОСОБА_1 на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є необґрунтованим, оскільки законодавець застосовує мораторій лише на примусове стягнення житлової нерухомості, в той час як застереження в іпотечному договорі (пункт 4.5.3 договору іпотеки) передбачає передачу іпотекодержателю права власності в добровільному порядку, адже сторони узгодили таку умови договору.

В апеляційній скарзі АТ «Сенс-Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову АТ «Сенс-Банк» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог АТ «Сенс-Банк».

В обґрунтування вимог скарги зазначено, що посилання суду першої інстанції на те, що спірна квартира придбана не лише за кредитні кошти, а й за власні кошти відповідачки ОСОБА_1 не підтверджені жодними доказами. Фактично ОСОБА_1 підписанням кредитного договору та договору іпотеки підтвердила, що квартира була придбана за кредитні кошти. Натомість, за умови придбання квартири за кредитні кошти та за власні кошти, то дана умова мала б бути зазначена при укладенні договорів. Проте, ОСОБА_1 ні договір кредиту, ні іпотечний договір в частині зазначення купівлі квартири за кредитні кошти не оскаржувала. На думку апелянта, оскільки квартира була набута на підставі договору купівлі-продажу в період отримання кредиту, право власності на неї виникло у зв`язку з використанням кредитних коштів на купівлю. При виселенні, а особливо при визнанні осіб такими, що втратили право користування, з іпотечного майна придбаного за рахунок кредиту й забезпеченого іпотекою цього житла, надання іншого житла не передбачено. Крім того, апелянт зазначає, що відповідачі втратили право користування квартирою, оскільки тривалий час, більше року, не проживають у квартирі та перебувають за кордоном.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її зустрічний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що всупереч вимогам ч.1 ст. 35 та ч.5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» повідомлення та/або письмової вимоги про усунення порушень з виконання зобов`язання з повернення заборгованості за спірним кредитним договором та попереджень про можливість звернення стягнення на належну для неї квартиру позивач та/або АТ «Укрсоцбанк» їй не надсилав, а надане представником АТ«Сенс-Банк» рекомендоване повідомлення не відповідає дійсності. Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, зазначила, що у разі звернення стягнення кредитором на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом набуття на нього права власності, необхідно встановити наявність у матеріалах реєстраційної справи письмової вимоги від іпотекодержателя з доказами її вручення іпотекодавцю. Також інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, повинна погоджуватися з іпотекодержателем, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Судом першої інстанції не було достовірно встановлено на підставі яких документів державним реєстратором було прийнято рішення про реєстрацію права власності позивача на квартиру та чи є вони достатніми для такого рішення. Також, на думку ОСОБА_1 , на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відзиви на апеляційні скарги від учасників по справі не надходили.

В судовому засіданні представник АТ «Сенс-Банк» адвокат Панченко Д.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, просив її відхилити.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Сидорук Д.В. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від адвоката Сидорука Д.В. надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримують, просять її задовольнити. Проти апеляційної скарги АТ «Сенс-Банк» заперечують, просять її відхилити.

Інші учасники по справі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника АТ «Сенс-Банк», дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що 11 червня 2008 року, згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 233000 грн. (п.4 Договору). (а.с. 243, т. 1).

18 червня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» (правонаступниками якого в подальшому стали АТ «Альфа-Банк», АТ «Сенс-Банк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 08-962/49-608-2, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40000 доларів США.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредитні кошти було надано на купівлю нерухомості, а саме: квартири, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 08-962/49-608-2, між АТ « Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки посвідчений Грибчиком А.М. приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу 18.06.2008 року, згідно з яким ОСОБА_1 , як «Іпотекодавець» передала в іпотеку квартиру, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У пункті 4.5.3 іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і є частиною договору.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору АТ «Альфа Банк», у зв`язку з чим Банком на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п.п. 4.5.3 Договору іпотеки від 18.06.2008 року звернуто стягнення на квартиру шляхом набуття права власності на неї та зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.12.2019 року № 191573009 було зареєстровано право власності за АТ «Альфа Банк» на квартиру загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 37,8 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою виникнення права власності АТ «Альфа-Банк» на вказану вище квартиру зазначено: - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 859-867, виданий 18.02.2019 року, видавник: Укрпошта; повідомлення, серія та номер: USB/31, виданий 04.02.2019, видавник: АТ «Укрсоцбанк», кредитний договір, серія та номер: 08-961/49-608-2, виданий 18.06.2008, видавник: сторони договору; дублікат іпотечного договору, серія та номер: 675, виданий 07.08.2019, видавник: сторони договору. Власники: АТ «Альфа-Банк» (а.с. 15, 97 т.1).

За звітом №ВА 190318-009 суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Бізнес АССІСТ» від 29.03.2019 року про незалежну оцінку вартості квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.06.2008 року, ринкова вартість зазначеної квартири без урахування ПДВ складає 679 620 грн. (а.с.130-131 т.1).

Згідно повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням відповідача ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням було повідомлено про намір іпотекодержателя вчинити певні дії з іпотечним майном. (а.с. 126-129, т. 1).

Із відповіді Хмельницької районної військової адміністрації на виконання ухвали суду від 10.05.2023 року, вбачається, що реєстрація документів, які стали підставою для державної реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227), номер запису про право власності 32915757, яка проведена 22.08.2019 року державним реєстратором речових прав Хмельницького БТІ Корнієм О.С. проводилась згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 04.06.2017 року в редакції закону № 1952-IV від 04.06.2017 року. Підставою для державної реєстрації прав згідно ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Надати завірені копії документів, які стали підставою для державної реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» неможливо. (а.с. 216, т.1).

За довідкою №5388 від 28.09.2021 року реєстраційного відділу Красилівської міської ради в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , 2012 року народження ОСОБА_1 1972 року народження, ОСОБА_2 1960 року народження, ОСОБА_3 2005 року народження (а.с.16 т.1).

Згідно з актом обстеження умов проживання неповнолітніх дітей від 25.07.2022 року складеного Службою у справах дітей Красилівської міської ради : двері до квартири АДРЕСА_1 були зачинені. Зі слів сусідів сім`я ОСОБА_6 з березня місяця в квартирі не з`являється. Зі слів директора ЗОШ №3 батьки дітей повідомили про те, що їдуть за кордон. (а.с.62 т.1).

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 07 лютого 2018 року, відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №08-962/49-608-2 від 18.06.2008 року, яка виникла станом на 24.03.2017 року в розмірі 78525,18 дол.США, у зв`язку зі спливом позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі (а.с.91-96 т.1).

Щодо позовних вимог за первісним позовом

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Згідно з частинами 1-7 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

За приписами частин 1-2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є належний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Як вбачається із матеріалів справи в квартирі АДРЕСА_1 не тільки зареєстровані, а фактично проживають: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Представником АТ «Сенс-Банк» визнано, що доступу до спірної квартири Банк який являється власником не має, ключі від спірної квартири знаходяться у відповідачів за первісним позовом.

За таких обставин, визнання: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими що втратили право користування спірної квартирою не призведе до реального відновлення порушеного права АТ «Сенс-Банк», оскільки для захисту порушеного права він змушений буде знову звертатися до суду.

Отже, у задоволенні позову, через обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, слід відмовити.

Обрання позивачем неефективного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови у позові про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги АТ «Сенс-Банк».

Зважаючи на вищезазначене, рішення суду першої інстанції в частині первісного позову, підлягає зміні лише в частині мотивації.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Приписами статті 36 Закону № 898-IV (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

У справі що переглядається, суд першої інстанції установив, що на адресу іпотекодавця було направлено повідомлення вимогу від 04 лютого 2019 року про обов`язок сплатити борг за кредитним договором та попередження про наслідки невиконання протягом тридцятиденного строку, Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» В матеріалах справи містяться докази : вкладення у цінний лист повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, вручення повідомлення-вимоги боржниці ОСОБА_1 18 лютого 2019 року.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що «в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що АТ «Укрсоцбанк» дотрималось вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» та надіслало ОСОБА_1 вимоги про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, зокрема шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки за ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Оцінка вартості іпотечного майна не була необхідною умовою (підставою) для здійснення реєстрації права власності у порядку задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки відповідно до змісту пункту 4.5.3 договору іпотеки та частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки cуб`єктом оціночної діяльності, що підтверджується звітом №ВА 190318-009 суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Бізнес АССІСТ» від 29.03.2019 року.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) до спірних правовідносин

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , тому Закон 1304-VII не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Зважаючи на вищезазначене, рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову, підлягає зміні лише в частині мотивації.

Оскільки рішення суду першої інстанції змінено тільки в мотивувальній частині, тому підстави для розподілу судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційні скарги акціонерного товариства «Сенс-Банк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 березня 2025 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк