Провадження № 22-ц/801/698/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 рокуСправа № 127/25754/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Моторне (транспортне) страхове бюро України,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Дернової В. В. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись в суд із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 жовтня 2022 року близько 12 год. заступник командира військової частини НОМЕР_1 з озброєння - начальник технічної частини майор ОСОБА_4 , керуючи службовим військовим автомобілем марки «Фіат», військовий номер НОМЕР_2 , рухаючись по правій смузі руху автодорогою Т0607 у напрямку від с. Різня до с. Юрівка Малинської територіальної громади Коростенського району Житомирські області, порушив вимоги п.п.2.3 б, 16.3, 16.11 та знаку пріоритету 2.2 ПДР України, проявивши неуважність, не забезпечивши безпеки дорожнього руху, проігнорував знаки пріоритету, не надав дорогу автомобілю марки «Даф», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , в результаті чого відбулось зіткнення зазначених автомобілів. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Фіат», військовий номер НОМЕР_2 , ОСОБА_6 загинув.

За фактом настання даної ДТП було внесено відомості про вчинення кримінальної правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 415 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000443 та розпочате досудове розслідування.

Під час досудового розслідування кримінального провадження №000044 було встановлено, що необережні дії, які виразились в порушенні водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 16.3, 16.11 та знаку пріоритету 2.2 ПДР України, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки й виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками у вигляді загибелі пасажира автомобіля ОСОБА_6

19 жовтня 2023 року Малиновським районним судом Житомирської області винесено ухвалу у справі №283/2033/23 про зупинення кримінального провадження № 0000443 від 31 жовтня 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України до закінчення перебування ОСОБА_4 в складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, або до закінчення воєнного стану чи особливого періоду.

Внаслідок ДТП позивачам - дружині та дітям загиблого - було завдано значну та непоправну моральну шкоду.

Станом на дату вчинення ДТП цивільна відповідальність водія «Фіат», військовий номер НОМЕР_4 , ОСОБА_4 за спричинену шкоду майну, здоров`ю та або життю третіх осіб, застрахована не була. При цьому ОСОБА_4 має статус учасника бойових дій.

Відповідно до п. 13.1. ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особі проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Позивачі звернулися до МТСБУ із повідомленням про ДТП та заявою про здійснення страхового відшкодування, у якій просили здійснити страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, що належить доньці загиблого ОСОБА_2 , а також здійснити страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою дружині загиблого ОСОБА_1 , та дітям загиблого - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

23 травня 2024 року МТСБУ здійснило страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника на користь ОСОБА_2 у розмірі 241 200 грн. Будь-яких інших виплат від відповідача на момент подачі позовної заяви позивачами отримано не було.

13 червня 2024 року відповідач надіслав на адресу представника позивачів лист за вих. №3-01a/25317 про відсутність підстав виплати страхового відшкодування моральної шкоди.

11 липня 2024 року відповідач надіслав на адресу представника позивачів лист за вих. №3-01a/28978 про обґрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди на підставі того, що наявність у ОСОБА_4 статусу учасника бойових дій недостатня підстава для здійснення МТСБУ виплати, оскільки згідно з п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата МТСБУ за таких громадян України здійснюється за умови особистого керування належного їм транспортного засобу.

Вважаючи таке рішення МТСБУ незаконним, позивачі у заявленому позові просили суд стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 26 800 грн заподіяної моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року позов було задоволено частково: стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 26 266,67 грн моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат.

Суд першої інстанції зазначив, що особою, яка заподіяла (завдала) шкоду, є ОСОБА_4 , на якого як на учасника бойових дій поширюється дія п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже, у відповідача МТСБУ виник обов`язок відшкодування за рахунок коштів фонду захисту потерпілих моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи ОСОБА_6 його дружині та дітям, тобто позивачам.

Станом на день настання страхової події чинною була страхова сума у розмірі 320 000 грн на одного потерпілого.

Оскільки ОСОБА_2 уже було виплачено страхову виплату у розмірі 241 200 грн у зв`язку із втратою годувальника, суд дійшов висновку, що з МТСБУ на користь відповідачів слід стягнути по 26 266,67 грн. (320 000 грн - 241 200 грн) : 3) моральної шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року справу призначено до розгляду на 27 березня 2025 року у порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі представник МТСБУ зазначає, що судом першої інстанції помилково ототожнено поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду».

Заподіяння ОСОБА_4 , який має статус учасника бойових дій, шкоди під час виконання службових повноважень, є підставою для застосування приписів ч. 1 ст. 1172 ЦК України (юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків). Тобто, відповідальною особою за заподіяну шкоду є не ОСОБА_4 , а Військова частина НОМЕР_1 , як власник транспортного засобу, внаслідок експлуатації якого працівником такої юридичної особи, було заподіяно шкоду під час виконання службових повноважень.

При цьому, пільги, передбачені п.13.1 ст.13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» поширюються виключно на осіб, які мають відповідні статуси, і не поширюються на роботодавця таких осіб.

У свою чергу, і зобов`язання у МТСБУ по відшкодуванню шкоди, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», можуть виникати, лише якщо у такої особи, виникає відповідне зобов`язання. В даному випадку, зобов`язання по відшкодуванню шкоди, виникло саме у роботодавця - Військової частини НОМЕР_1 .

У правовій позиції Верховного Суду, викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 21 серпня 2020 року у справі № 905/1391/19 чітко викладено належне правове регулювання спірних правовідносин. Натомість, така не була врахована судом першої інстанції. Більше того, рішення постановлено всупереч такій правовій позиції.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також просить стягнути з МТСБУ на користь кожного із позивачів по 7 880 грн понесених ними витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до витягу із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31 жовтня 2022 року, обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000443 від 31 липня 2023 року заступник командира військової частини НОМЕР_1 з озброєння начальник технічної частини майор ОСОБА_4 31 жовтня 2022 року близько 12 год. 00 год., керуючи службовим військовим автомобілем марки «Фіат», модель «Дукато», військовий номер НОМЕР_4 , що належить до транспортних машин, призначених для перевезення особового складу, рухаючись по правій смузі руху автодорогою Т0607 (Овруч-Народичі) у напрямку від с. Різня до с. Юрівка Малинської територіальної громади Коростенського району Житомирської області, порушив вимоги п.п.2.3 б, 16.3, 16.11 та знаку пріоритету 2.2 Правил дорожнього руху України, проявивши неуважність, не забезпечивши безпеки дорожнього руху, проігнорував знаки пріоритету, не надав дорогу автомобілю марки «Даф XF460FT», д.н.з. НОМЕР_5 , з напівпричепом марки «Schmitz Cargobull», ДНЗ НОМЕР_6 , під керуванням водія ОСОБА_5 , в результаті чого відбулося зіткнення зазначених транспортних засобів; в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Фіат», модель «Дукато», військовий номер НОМЕР_4 , ОСОБА_6 загинув (а. с. 7, 8-13).

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 44 від 25 липня 2022 року автомобілю « Фіат Дукато » присвоєно військовий номер НОМЕР_4 , право керування автомобілем надано заступнику командира з озброєння - начальнику технічної частини майору ОСОБА_4 за службовою необхідністю з дозволу командира частини НОМЕР_1 (а. с. 17). Цивільно-правова відповідальність водія вказаного транспортного засобу застрахована не була.

Водій ОСОБА_4 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_7 (а. с. 16).

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 19 жовтня 2023 року кримінальне провадження № 0000443 від 31 жовтня 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 415 КК України, зупинено до закінчення перебування ОСОБА_4 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, або до закінчення воєнного стану чи особливого періоду (а. с. 14-15).

ОСОБА_1 є дружиною загиблого ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_8 від 22 листопада 1999 року та потерпілою у кримінальному провадженні № 0000443, що підтверджується змістом обвинувального акту від 31 липня 2023 року (а. с. 8-13, 26).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_9 від 08 липня 1996 року та серії НОМЕР_10 від 04 квітня 2002 року відповідно (а. с. 31, 36).

Батьки ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 станом на день загибелі ОСОБА_6 померли, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_11 від 28 грудня 1984 року, свідоцтвами про смерть серії НОМЕР_12 від 19 травня 2023 року, серії НОМЕР_13 від 23 лютого 2016 року (а. с. 23, 24, 25).

На підставі заяви представника ОСОБА_2 від 28 березня 2024 року (а. с. 41) 23 травня 2024 року МТСБУ на її користь здійснило страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника у розмірі 241 200 грн (а. с. 53-55).

05 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надіслав до МТСБУ заяви про виплату позивачам страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою, у розмірі 26 800 грн кожному (а. с. 42-44).

13 червня 2024 року відповідач надіслав на адресу представника позивачів лист за вих. №3-01a/25317 про відсутність підстав виплати страхового відшкодування моральної шкоди (а. с. 51).

11 липня 2024 року відповідач надіслав на адресу представника позивачів лист за вих. №3-01a/28978 про обґрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди на підставі того, що автомобіль «Фіат» є власністю ВЧ НОМЕР_1 , тому наявність у ОСОБА_4 статусу учасника бойових дій недостатня підстава для здійснення МТСБУ виплати, оскільки згідно з п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата МТСБУ за таких громадян України здійснюється за умови особистого керування належного їм транспортного засобу (а. с. 52).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на момент вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Умови та порядок виплати страхового відшкодування станом на момент вчинення ДТП були врегульовані ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який втратив чинність 01 січня 2025 року на підставі Закону №3720-ІХ.

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прирівняними до них; якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», чинного на момент вчинення ДТП, визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із п. 22.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», чинного на момент вчинення ДТП, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно із п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», чинного на момент вчинення ДТП, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначали, що внаслідок вчинення ДТП ОСОБА_4 , який має статус учасника бойових дій, загинув їх чоловік та батько. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 не була застрахована, покликаючись на п. 27.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачі просили суд стягнути з МТСБУ моральну шкоду, завдану їм смертю потерпілого у ДТП.

Так, п. 27.3 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Відповідно до пп. «г» п. 41.1 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.

Такими особами є, зокрема, учасники бойових дій, які особисто керують належними їм транспортними засобами, та які звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Водночас із матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що транспортний засіб «Фіат Дукато», військовий номер НОМЕР_4 , введено у штат ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 1.6. ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

При цьому, положеннями ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 21 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Проте, як установлено судом, на момент вчинення ДТП поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на автомобіль «Фіат Дукато», військовий номер НОМЕР_4 був відсутній.

Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових правовідносин із таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Як зазначалося, відповідно до п. 13.1. ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Тобто, законодавець, надавши відповідну пільгу, яка є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця-власника транспортного засобу, визначив, що якщо особа правомірно експлуатує свій транспортний засіб, то вона звільнена від обов`язкового страхування і в такому випадку гарантом відшкодування шкоди виступає МТСБУ.

Водночас, відповідна пільга не розповсюджується на юридичних осіб, які є власниками транспортних засобів.

Покликання позивачів та суду першої інстанції, як на підставу для задоволення позовних вимог, на п.13.1. ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та рішення Конституційного Суду України від 23 грудня 2014 року у справі № 1-6/2014, яким розтлумачено положення п.13.1. ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є помилковим, оскільки, як зазначено вище, дана пільга є виключно особистою пільгою особи, а не її роботодавця-власника транспортного засобу, а у своєму рішенні Конституційний Суд України розтлумачив даний пункт Закону у розрізі поняття «належність» транспортних засобів учасникам бойових дій, інвалідам війни, інвалідам I групи та її види.

Так, вказаним рішенням визначено, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам I групи є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі (договір підряду, оренди тощо).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що, як вірно вказує скаржник, судом першої інстанції помилково ототожнено поняття «особа, яка несе відповідальність за завдану шкоду» та «особа, яка завдала шкоду».

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Таким чином, статус учасника бойових дій не розповсюджується на відповідальність роботодавця-власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання трудової діяльності учасником бойових дій.

У справі, що розглядається, судом установлено, що моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, завдано ОСОБА_4 під час виконання службових обов`язків та експлуатації транспортного засобу «Фіат Дукато», військовий номер НОМЕР_4 , на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 .

Отже, у МТСБУ не виникло обов`язку із відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачам смертю ОСОБА_6 , на підставі п. 27.3 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки транспортний засіб належний ВЧ НОМЕР_1 повинен був бути застрахованим в силу вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» незалежно від того, хто керує цим транспортним засобом - звичайний працівник-військовослужбовець чи учасник бойових дій.

Таким чином відмова МТСБУ у виплаті моральної шкоди позивачам була обґрунтованою, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Такі висновки апеляційного суду повністю узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 905/1391/19.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а позивачі звільнені від сплати судового збору, судові витрати, понесені Моторним (транспортним) страховим бюро України у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід компенсувати за рахунок держави у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2025 року скасувати .

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Понесені Моторним (транспортним) страховим бюро України витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн (дві тисячі грн) у суді першої інстанції та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 424,38 грн (одна тисяча чотириста двадцять чотири грн 38 коп) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

С. Г. Копаничук