КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/5799/21

27 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білошапки Оксани Василівни на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Козленко Г.О. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 16 грудня 2011 року між позивачем ОСОБА_2 , як позикодавцем та відповідачем ОСОБА_3 , як позичальником укладено Договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиновою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1393 (далі - Договір позики).

Згідно п.1 Договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 224 000 (двісті двадцять чотири тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентно 28 000 (двадцять вісім тисяч) доларів США за офіційним курсом Національного баку України станом на день укладення вказаного договору, що становив 1 долар США = 8,00грн.

Відповідно до п. 2. Договору позики, зазначену вище суму грошей відповідач зобов`язалась повернути позивачу готівкою в строк до 16.03.2012 року Після повернення позики в повній сумі позивач повинен повернути відповідачу розписку. У разі неможливості повернення розписки позивач повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у відповідача підтверджує виконання ним свого обов`язку.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем відповідно до п. 2. Договору позики видано розписку від 16.12.2011 року.

Зазначає, що в забезпечення виконання зобов`язань між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу від 16 листопада 2011 року.

Вказує на те, що 15 березня 2012 року відповідач повернула позивачу суму в розмірі 4 796, 00 доларів США в якості часткового погашення боргу за Договором позики.

01 листопада 2013 року відповідач повернула позивачу суму в розмірі 5 000, 00 доларів США в якості часткового погашення боргу за Договором позики.

29 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. вчинено Виконавчий напис, за реєстровим номером 1690 (далі - Виконавчий напис) про звернення стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 невиплачені в строк на підставі Договору позики, грошові кошти у розмірі 18 204, 00 доларів США, що за курсом НБУ на день вчинення виконавчого напису складало суму у розмірі 471 421, 71 грн. - основна сума заборгованості.

30.09.2016 року Державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві Бондаренком О.С. прийнято Постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5 (далі - Постанова) на підставі Виконавчого напису про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 471 421,71грн.

20.02.2019 року Державним виконавцем Бондаренком О.С. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер :01:008:0024, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадібна ділянка), що належить боржнику ОСОБА_3 .

Відповідач у лютому 2019 року звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи по справі - приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М. та Подільський РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві, про визнання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. 29.09.2016 року за реєстровим номером 1690 таким, що не підлягає виконанню.

30 жовтня 2019 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у даній справі №361/1488/19 позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. від 29 вересня 2016 року за реєстраційним номером 1690 таким, що не підлягає виконанню.

В подальшому, 12 березня 2020 року постановою Київського апеляційного суду, апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2019р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, Подільський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а також про його скасування залишено без задоволення.

17.03.2021року Постановою Верховного Суду Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12.03.2020 року скасовано.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2019 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції постанови.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2019 року залишено в силі.

Вважає, що відповідач не виконала боргові зобов`язання в повному обсязі, а тому окрім основної суми боргу у розмірі 18 204,00 дол. США наявні підстави для стягнення з відповідача 3% річних за період з 29 квітня 2018 року по 28 квітня 2021 року.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість розмірі 18204 доларів США; 1639,85 доларів США 3% річних; 5511 грн судового збору; 454 грн судовий збір за забезпечення позову; 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 18 204 доларів США, 3% річних в сумі 1 638,36 доларів США, 5510 грн. 59 коп. судового збору та 5000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 03 грудня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Білошапка О.В.подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач не заперечує проти наявності укладеного договору позики позивачем та того, що вона не повернула повністю борг.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.10.2019 року у справі № 361/1488/19 встановлено, що зі змісту договору позики від 16 грудня 2011 року вбачається, що кінцевий термін повернення позичальником заборгованості визначений з 17 березня 2012 року.

Вимога про усунення порушення направлена позивачу 29 січня 2014 року. Виконавчий напис нотаріусом вчинено 29 вересня 2016 року, тобто по сплину 4 років, встановленого у договорі кінцевого терміну повернення позики, що виходить за межі встановленого законодавством трирічного строку та свідчить про спірність заявленої суми боргу й порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Вказує на те, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до пункту 2 договору позики позичальник зобов`язався повернути кредитору зазначену вище суму грошей готівкою у строк до 16 березня 2012 року. Таким чином, саме з 17.03.2012 року (з наступного дня після настання строку повернення позики) позивачу стало відомо про порушення його прав та неналежне виконання боргового зобов`язання ОСОБА_3 .

Зазначає, що після закінчення строку дії договору позики, а саме 15 березня 2012 року відповідач на погашення позики внесла грошові кошти в сумі 4 796 доларів США та 01 листопада 2013 року ще 5000 доларів США. Таким чином, перебіг строку позовної давності для позивача розпочався заново з 02 листопада 2013 року. Проте, з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 28 квітня 2021 року (дата підпису позовної заяви), тобто зі спливом строку позовної давності, однак суд першої інстанції визнав причини пропуску строку поважними.

06 березня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Біліченко В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вказує на те, що в апеляційній скарзі відповідач уникає відповіді на питання, які стосуються її усного прохання до позивача про надання відстрочки за договором позики. В подальшому відповідач не виконувала взяті на себе зобов`язання, скривала своє місце проживання, не відповідала на телефонні дзвінки та уникала зустрічей з позивачем.

Окрім того, на час укладання договору позики та договору застави від 16.12.2011 року адреса місця проживання відповідача значилась АДРЕСА_2 . Так само під час отримання виконавчих написів нотаріуса та відкриття виконавчого провадження, проте після вчинення виконавчих дій в лютому 2019 року боржник (апелянт) звернулась з позовом до Броварського міськрайонного суд Київської області з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню справа №361/1488/19 у якому вказала іншу адресу місця проживання: АДРЕСА_3 .

Вважає, що відповідач протягом семи років свідомо вчиняла дії, які були направлені на уникнення своїх боргових зобов`язань перед позивачем. Твердження відповідча, що позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин є помилковими.

Вказує на те, що з метою захисту прав в позасудовому порядку позивач 29.01.2014 року через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименка Д.Б. передав відповідачу вимогу про усунення порушення в продовж тридцятиденного терміну.

Стосовно поважності причин пропуску строку позовної давності зазначає, що 16.12.2011р. укладено Договір позики - строк повернення 16.03.2012року.

15.03.2012 року Відповідач сплатила частину заборгованості 4 796,00 дол.США

01.11.2013 року Відповідач сплатила частину заборгованості 5 000,00 дол.США

За нормами ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Сплата відповідачем на корись позивача частини боргу є визнання нею свого боргу.

Згідно ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

31.10.2016 року мав закінчуватись три річний строк позовної давності за Договором позики.

29.09.2016 року позивач отримав виконавчий напис.

30.09.2016 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису за Договором позики.

Таким чином вважає, що позивач трирічний термін за договором позики не пропустив.

З огляду на вище викладене просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання з`явився представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Білошапка О.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 грудня 2011 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Литвиновою Н.М., зареєстрований у реєстрі № 1393, за яким позикодавець передав, а позичальник прийняла у власність 224 000,00 грн, що становить еквівалент 28 000,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору (1 долар США = 8,00 грн).

Відповідно до пункту 2 вказаного договору позичальник зобов`язався повернути кредитору зазначену вище суму грошей готівкою у строк до 16 березня 2012 року.

16 грудня 2011 року ОСОБА_3 написала розписку про отримання від ОСОБА_2 коштів у розмірі - 28 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути на підставі договору позики від 16 грудня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 16 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Литвиновою Н. М., за яким заставодавець передав у заставу належний йому транспортний засіб, автомобіль марки «AUDI», модель «Q5», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві 17 березня 2011 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 , видане ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві 17 березня 2011 року.

З розписки ОСОБА_2 від 15 березня 2012 року вбачається, що відповідачем частково погашено заборгованість за договором позики від 16 грудня 2011 року у розмірі 4 796 доларів США.

З розписки ОСОБА_2 від 01 листопада 2013 року вбачається, що відповідачем частково погашено заборгованість за договором позики від 16 грудня 2011 року у розмірі 5 000 доларів США.

29 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського МНО Анохіною В. М. здійснено виконавчий напис № 1690 про звернення стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 18 204,00 долари США, що за курсом НБУ на день вчинення виконавчого напису складає - 471 421,71 грн.

30.09.2016 державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого напису №1690 виданого 29.09.2016.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року по справі №361/1488/19 позов ОСОБА_3 задоволено частково; визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського МНО Анохіної В. М. від 29 вересня 2016 року за реєстраційним номером 1690 таким, що не підлягає виконанню; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 17.03.2021 постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року скасовано. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року залишено в силі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики суд першої інстанції посилався на те, що сторонами визнано та не оспорюється факт укладення між сторонами договору позики 16 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Литвиновою Н. М., зареєстрованого у реєстрі № 1393, а також факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем за договором позики в сумі 18204 доларів США з урахуванням часткового повернення відповідачем суми заборгованості у загальному розмірі 9796 доларів США (15 березня 2012 року у розмірі 4 796 доларів США, 01 листопада 2013 року у розмірі 5 000 доларів США).

За таких обставин сума боргу, що не повернута відповідачем за умовами укладеного з позивачем договору позики складає 18 204 доларів США. А тому позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині стягнення грошових коштів у розмірі 18 204 доларів США є обґрунтованими.

Також суд першої інстанції прийшов до висновків, що позивач пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки позивач в межах загального строку позовної давності звернувся з заявою до приватного нотаріуса Київського МНО Анохіної В.М. для здійснення виконавчого напису про звернення стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 18 204,00 долари США.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що факт укладення та отримання грошових коштів по договору позики позивачем підтверджений належними та допустимими доказами, а також вказаний факт не заперечувався самим відповідачем.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність правових підстав для стягнення грошових коштів за договором позики.

Разом із тим, відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:

має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що:

«вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

У справі, яка переглядається, 14 лютого 2013 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким звернено стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення всієї заборгованості за кредитом. Цим виконавчим написом установлено, що строк платежу за зобов`язаннями настав 27 липня 2012 року. Тобто, вчинення виконавчого напису у цій справі потягло зміну строку виконання основного зобов`язання. За викладених обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що вжитий банком засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не бере до уваги висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18), відповідно до якого перебіг позовної давності почався саме з моменту, коли виконавчий напис, яким банк задовольнив свої кредиторські вимоги, повернутий без виконання, оскільки містить різні конкретні обставини справи у порівнянні зі справою, яка переглядається. Так, у наведеній постанові встановлено, що банк про неможливість реалізації свого права (тобто порушення права) на звернення стягнення на предмет іпотеки дізнався з моменту, коли державний виконавець повернув виконавчий документ про звернення стягнення на предмет іпотеки. До часу повернення виконавчого напису нотаріуса право банку щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса. У свою чергу у справі, яка переглядається, банк у позасудовому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, разом із тим, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку в межах позовної давності».

Положення ч. 5 ст. 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.

Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263, 264 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.

Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Тлумачення статей 18, 256, 261, 264, 267 ЦК України свідчить, що:

початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;

вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;

визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;

визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;

звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.

Питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12?97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

При вирішенні питання про поважність причин пропуску позовної давності суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що позовну давність пропущено з поважних причин внаслідок тривалості судових процедур, що призвело до пропуску строку звернення до суду із цим позовом.

У справі, що переглядається право позивача на позов виникло 16 березня 2012 року із настання строку повернення позики, і з цього моменту почався строк позовної давності.

Проте, звернувшись до суду із цим позовом у квітні 2021 року позивач пропустив строк позовної давності.

Причинами пропуску позовної давності позивач зазначав, що позивач у встановлений трирічний строк отримав виконавчий напис, враховуючи, що таким чином буде швидше стягну заборгованість. Вважав, що не пропустив строк позовної давності, оскільки не міг раніше реалізувати своє право на звернення до суду із позовом, оскільки не було доказів того, що кредитна заборгованість не буде погашена шляхом виконання виконавчого напису нотаріуса.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року (справа № 554/9126/20) зроблено висновок «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду враховує, що позивач могла звернутися до суду за захистом свого порушеного права з часу, коли закінчився строк виконання договору, незалежно від того, чи зверталася вона після закінчення такого строку до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

За такої умови, очевидно, що вчинення виконавчого напису нотаріуса після виникнення у кредитора права на відповідний позов не перериває позовну давність і не зупиняє її перебігу, а визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності за позовом про стягнення заборгованості та не зумовлює початок її перебігу.

Вчинення виконавчого напису нотаріуса/визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню саме по собі не можна вважати поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права має усвідомлювати й наслідки такого порушення.»

Колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав вважати поважними наведені позивачем причини пропуску позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи та наведеним вище положенням ЦК України.

Тривалий розгляд спорів за участі сторін, не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше та захистити своє порушене право.

Причини пропуску позовної давності в цьому випадку пов`язані з обставинами, що залежать повністю від дій позивача, оскільки він мав можливість звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Натуральним зобов`язанням ( obligatio naturalis ) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).

У даній справі позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності. Оскільки позикодавець пропустив позовну давність, то три проценти річних, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тому в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білошапки О.В підлягає задоволенню, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року підлягає скасуванню з нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При подачі апеляційної скарги відповідачем було сплачено судовий збір у розмірі 8 267,00 грн., а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 8 267,00 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Білошапки Оксани Василівни задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 8 267,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 березня 2025 року

Головуючий: Судді: