П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Справа №752/23630/24

Провадження: № 22-ц/824/5517/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Власюк Катерини Петрівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Слободянюк А. В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою про видачу обмежувального припусу, обґрунтовуючи її тим, що з 17.08.2006 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . У шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 25.06.2018 року подружжя не проживає разом через зраду чоловіка, та наразі перебуває на етапі розлучення. З цього ж часу ОСОБА_2 не проживає у їх спільній квартирі АДРЕСА_1 , в якій лишилася ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_3 . ОСОБА_2 має безперешкодний зі сторони заявниці доступ до спільної дитини, постійно з нею спілкується, періодично приходить за адресою проживання заявниці в гості до дитини. Особисті речі ОСОБА_2 у квартирі відсутні, доступу до квартири він не має, ключі від квартири наявні лише у заявниці. В квартирі постійно проживають тільки заявниця з дитиною, їхні особисті та цінні речі знаходяться всередині квартири. ОСОБА_2 приходив за адресою їхнього проживання лише щоб провести час з дитиною, виключно за попередньою домовленістю коли заявниця з дитиною були вдома. В період, коли заявниці із дитиною не було вдома значний проміжок часу, і про що ОСОБА_2 було достеменно відомо, заінтересована особа, разом із невідомими особами проникли до квартири та змінили замки, що є прямим проявом насилля над ОСОБА_4 з метою здійснити тиск та примусити підписати необхідні вигідні для її чоловіка документи на розлучення. Відомо, що поліція надала дозвіл ОСОБА_5 на заміну замків, оскільки в нього були документи на квартиру. Екземпляр нових ключів заявниця отримала поштою. Також ОСОБА_2 переховує у себе документи на інше спільне нерухоме майно, та на прохання ОСОБА_1 не надає їх останній та погрожує забрати спільну дитину. ОСОБА_1 перебуває у абсолютній фінансовій залежності від ОСОБА_2 , так як всі зароблені ними кошти у шлюбі знаходилися і наразі знаходяться у віданні ОСОБА_2 . Після того, як ОСОБА_1 відмовилася від підписання документів на розлучення на вигідних для чоловіка умовах, ОСОБА_2 перестав забезпечувати її та дитину. ОСОБА_5 контролює всі витрати заявниці й вимагає звіти на всі покупки, звинувачує її у викраденні коштів, а отже, вчиняє психологічне та економічне насилля відносно останньої. Заявниця переконана, що існує реальна загроза продовження домашнього насилля щодо неї з боку ОСОБА_2 , тобто, існують обґрунтовані ризики настання більш тяжких наслідків для її психічного здоров`я. Своїми діями ОСОБА_2 викликає в ОСОБА_1 виникнення постійних депресій і страхів, що може призвести до нервових розладів та загострення хронічних захворювань, а отже ОСОБА_1 є особою, яка зазнала домашнього насильства, з огляду на що є необхідність у застосуванні обмежувального припису.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Власюк К. П. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просила скасувати та ухвалити нове про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства. Так, скаржниця переконана, що існує обґрунтований ризик продовження домашнього насильства, що може завдати шкоди психічному здоров`ю заявниці.

Вказує, що ОСОБА_2 чиниться наступне психологічне насильство: маніпулювання волею; газлайтинг; створення тривожного стану; поширення неправдивої інформації для тиску на заявницю; погрози відібрати дитину.

Економічне насильство: позбавлення доступу до спільних документів; проникнення до квартири, виламування та заміна замків без відома заявниці; контроль усіх витрат заявниці, примус до фінансових звітів; позбавлення заявниці спільних коштів; маніпуляції фінансами з метою демонстрації влади та контролю.

В підсумку, зазначає, що дії ОСОБА_2 становлять психологічне та економічне домашнє насильство, а тому, рішення суду є неправомірним і прийняте з порушенням норм права.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Власюк К. П. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримувала, з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи,17.08.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу у подружжя обрало спільне прізвище « ОСОБА_7 » (а. с.23).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася донька - ОСОБА_8 , (а. с.24).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 21 грудня 2023 року (а. с.145,146).

Зазначена квартира придбана в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року та зареєстрована на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_2 (а. с.60,103).

В Голосіївському районному суді м. Києва перебуває цивільна справа №752/12637/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а. с.25).

31.07.2024 року до Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві Заголюк І. П. було спрямовано заяву про вчинення домашнього насилля та 16.10.2024 року письмові пояснення з приводу заяви ОСОБА_2 про вчинення крадіжки його коштів ОСОБА_1 (а.с.118-121,122-132).

Відповідно до відповіді Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, управлінням поліції зареєстровані звернення ОСОБА_1 за №35450 від 26.07.2024, №36359 від 31.07.2024 та №36482 від 01.08.2024 та доручені до розгляду офіцеру поліції в порядку Закону України «Про звернення громадян». Проведеною перевіркою було встановлено, що дійсно до Голосіївського УП ГУНП в м. Києві надходили неодноразові виклики за спецлінією 102 з приводу можливої незаконної заміни замків за адресою: АДРЕСА_2 . 26.07.2024 на виклик по лінії «102» (ІПНП №35450 від 26.07.2024) за вказаною вище адресою було направлено наряд поліції охорони Голосіївського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві «Мангуст-380», які зафіксували дії екстреної служби відкриття дверей. Крім цього в рапорті старшого наряду поліції охорони міститься інформація з приводу того, що консьєрж впізнала ОСОБА_2 , який надав документи про право власності на квартиру, що є підставою для надання дозволу на відкриття дверей. Через відсутність достатніх даних, які вказують на наявність кримінального правопорушення, відомості до ЄРДР внести неможливо. Проведеною перевіркою було встановлено, що в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення. Перевірку було припинено, матеріали списано до справи управління (а.с.133).

Адвокатом Власюк К.П. у зв`язку із наданням правової допомоги ОСОБА_1 було опитано у порядку п. 7 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» працівників Голосіївського районного відділу Управління поліції охорони в м. Києві - молодшого інспектора взводу реагування Ткача Д.С. та поліцейського водія ОСОБА_9 , які пояснили, що 26 липня 2024 року вони двічі прибували за викликом чоловіка та жінки «102» на місце події за адресою: АДРЕСА_2 . Спочатку за викликом чоловіка, потім за викликом жінки. По прибуттю на місце події першого разу було встановлено особу чоловіка ОСОБА_2 , який пояснив, що викликав поліцію через те, що проживає за вказаною адресою, а свою дружину та дитину він відвіз за кордон, коли повертався до цієї квартири зрозумів, що не має ключів, бо вони залишилися у дружини. Пред`явив правовстановлюючі документи на квартиру та попросив надати дозвіл на виламування замків у квартирі та їх заміну, оскільки чекати поки дружина передасть ключі з-за корону часу немає. Запитали у консьєржа чи вона бачила цього чоловіка, та сказала, що бачила. Питання недовіри не стояло, тому вони не чинили перешкод та покинули місце події. Через деякий час їм зателефонували з диспетчерської та повідомили про виклик «102» за цією ж адресою жінкою, яка повідомила, що інформація повідомлена її чоловіком, про те, що вона за кордоном з дитиною не відповідає дійсності. Жінка знаходиться в Україні у Рівненській області, куди її з дитиною відвіз сам чоловік, тобто, йому відомо про те, де вони знаходяться. Також повідомила, що з червня 2018 року він в квартирі не проживає, а проживає тільки вона з дитиною. Наразі вони розлучаються. По прибуттю на місце події повторно, консьєрж розповіла, що ОСОБА_2 в квартирі не проживає, проте нечасто навідується до дитини, що не було відомо при першому виїзді. Працівникам не було відомо про наявний конфлікт сторін, чоловік надав неправдиву інформацію, якби вони знали про це під час першого візиту, то не надавали б дозволу на виламування замків (а.с.27-28,29-31).

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих учасниками у справідоказів, відсутні підстави вважати, що наявні ризики вчинення фізичного насильства ОСОБА_2 , передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», з урахуванням того, що заявник та заінтересована особа разом не проживають, доступу до квартири, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , останній не має. А отже, ураховуючи наведене, на переконання суду, домашнє насильство з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, як і не надано з цього приводу доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон № 2229-VIII, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 вказаного Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Інститут обмежувального припису призначений для невідкладного захисту прав осіб, постраждалих від домашнього насильства, шляхом покладення на кривдника певних обмежувальних заходів на визначений судом строк, незалежно від притягнення кривдника до адміністративної чи кримінальної відповідальності за правопорушення, пов`язане з домашнім насильством.

Розгляд судом справ про видачу і продовження обмежувального припису врегульовано Главою 13 ЦПК.

Статтею 350-6 ЦПК передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом № 2229-VIII або Законом України від 8 вересня 2005 року № 2866-IV «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин Суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК).

Щодо правової природи обмежувального припису Верховний Суд робив висновок, що він за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і спрямований на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених Законом № 2229-VIII, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (див. постанови Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20)).

Важливим для спірних правовідносин є висновок про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту (див. постанову Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23)).

Верховний Суд неодноразово наголошував про те, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК).

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2024 рокуу справі № 727/614/24.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (див. постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 753/23624/18 (провадження № 61-9012св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19)).

Як правильно зазначив суд, на підставі зібраних ним обставин у справі, які переконливо свідчать про те, що між заявницею та заінтересованою особою відбулась конфліктна ситуація після звернення чоловіка ОСОБА_2 до суду із позовом про розірвання шлюбу, між сторонами ведуться перемовини щодо поділу спільного майна подружжя, досягнути згоди по яким сторони на час розгляду даної справи не змогли.

З матеріалів справи також убачається, що заінтересована особа, ОСОБА_2 , є власником квартири, у якій проживає заявниця із дитиною. Після взлому заінтересованою особою вихідних дверей та заміни замків, ключі заявниці були надіслані по пошті. Наразі замки у вказаній вище квартирі були змінені заявницею, та, як вона пояснила, ОСОБА_2 більше дій щодо зміни замків не вчиняв.

Зі змісту наданої заявницею переписки у месенджері між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 убачається, що чоловік повідомив заявницю, що змінив ключі до квартири, так як дружина поїхала та забрала його ключі, спитав куди можна відіслати ключі для неї та доньки. У відповідь заявниця повідомила адресу, висловила прохання направити ще документи від іншої квартири. Повідомлення між сторонами не містять агресивних, зневажливих висловлювань, погроз, про що правильно зазначив суд першої інстанції. Крім того, у переписці ведуться перемовини між подружжям щодо розміру та порядку надання грошових коштів на утримання дитини та дружини (а. с. 44-59).

Крім того, сторона заявника надала переписку у месенджері, згідно якої убачається, що представники сторін ведуть перемовини щодо умов поділу майна подружжя, в якій також повідомляється, що у разі потрапляння до квартири, ОСОБА_1 буде скаржитись з приводу домашнього насилля задля подальшого використання цього при поділі майна (а .с. 32-43).

Отже, з огляду на надані учасниками докази, відсутні підстави вважати, що наявні ризики вчинення фізичного насильства, передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», з урахуванням того, що заявник та заінтересована особа разом не проживають, доступу до квартири, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , останній не має.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надана заявником переписка між подружжям не містить даних про те, що щодо заявниці вчиняється психологічне насильство, як то словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування. За обставинами справи учасники не проживають однією сім`єю більше шести років, за повідомленням сторін ОСОБА_2 створив нову сім`ю, має двох дітей, а тому, обов`язок щодо утримання дружини ОСОБА_1 , шлюб з якою ще не розірвано, у ОСОБА_2 відсутній. У випадку припинення матеріального утримання спільної дитини сторін, забезпеченням захисту інтересів дитини слугуватиме звернення до суду із позовом про стягнення аліментів, та не може бути підставою застосування зазначених заявником заходів обмежувального припису.

Суд першої інстанції, зробивши висновки про відсутність ознак домашнього насильства, які б стали підставою для видачі обмежувального припису, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, що їх регулюють.

Так, у розглядуваній справі судом встановлено, що між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки та існує цивільний спір щодо поділу спільного майна подружжя, що автоматично не свідчить про застосування домашнього насильства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що заявником не доведено вчинення ОСОБА_2 щодо неї домашнього насильства і наявності ризиків його вчинення у майбутньому, тому, суд дійшов обґрунтованих висновків про відмову у видачі обмежувального припису.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі т. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга, подана ОСОБА_1 , фактично дублює зміст заяви про видачу обмежувального припису. Слід відзначити, що суд першої інстанції надав ґрунтовну та вичерпну оцінку кожному з доводів скаржниці,звернення до суду з апеляційною скаргою аналогічною змісту заяви про видачу обмежувального приписувикликає обґрунтовані сумніви щодо добросовісності її дій під час подання апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які ним правильно застосовані, тому колегія суддів погоджується з ними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Власюк Катерини Петрівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 березня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В. А.Нежура

В. В. Соколова