ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/462/24 Номер провадження 22-ц/814/618/25Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року м. Полтава

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Дороженка Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останньої грошовий борг в розмірі 1000000 грн. за договором позики, який був між ними укладений 11.02.2022, а також понесені по справі судові витрати.

Вказував, що 11.02.2022 він надав в борг дружині свого племінника 1000000 грн. на придбання квартири, знявши в цей же день кошти зі свого вкладу в АТ «Ощадбанк». Після передачі коштів, сторони домовилися про їх повернення через 6 місяців. Отримавши кошти та пославшись на брак часу, відповідач запропонувала скласти на його ім`я розписку на наступний день, з чим він погодився.

13.02.2022 ОСОБА_1 особисто надала йому власноручно складену розписку, в якій підтвердила факт отримання в борг 1000000 грн. та вказала про своє зобов`язання їх повернути через 6 місяців.

На неодноразові нагадування щодо повернення коштів в серпні 2022 року, в кінці лютого 2023 року відповідач просила почекати, а на попередження щодо звернення до суду сказала, що суд не допоможе, оскільки в розписці нею зазначена інша дата 13.02.2020 і строк звернення до суду ним вже пропущений.

Зважаючи на неповернення коштів та неможливість досудового врегулювання спору, ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошового боргу в розмірі 1000000 грн, отриману нею особисто 11.02.2022 року за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 10000 грн та витрати на професійну правову допомогу в сумі 12600 грн.

Рішення суду вмотивовано обґрунтованістю та доведеністю факту отримання відповідачем в борг 1000000 грн. та не повернення вказаної суми в обумовлений сторонами строк.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заперечує факт отримання коштів в тому розмірі та в той час, що зазначено позивачем в позовній заяві.

Вказує, що розписка складена 13.02.2020, а з позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 26 лютого 2024, тобто з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, що було безпідставно не взято до уваги судом першої інстанції. Також зазначає про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами розміру понесених ним витрат на правничу професійну допомогу.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з долученої до справи оригіналу розписки, ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 на покупку квартири 1 мільйон гривень на шість місяців. Датою складання вказаної розписки зазначено «13.02.2020 р.». Розписка написана власноручно ОСОБА_1 та передану позивачу.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_2 вказував, що на прохання дружини свого племінника ОСОБА_1 про надання їй в борг коштів для придбання квартири, він 11.02.2022 у відділенні АТ «Ощадбанк» зняв зі свого депозитного рахунку 1633800 грн., з яких надав їй в цей же день 1000000 грн., на що ОСОБА_1 на наступний день склала розписку та особисто її передала.

Оскільки в обумовлений в розписці час кошти вона не повернула, на всі його перемовини та нагадування про необхідність повернути борг, відповідала лише обіцянками, а потім відмовилась повертати кошти, пославшись на зазначену нею в розписці дату отримання грошей в лютому 2020 року, позикодавець в 2024 році звернувся до суду з вимогою про примусове стягнення суми грошового боргу.

В ході судового розгляду, стороною відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності з огляду на факт укладання договору позики в лютому 2020 року, тоді як з позовною заявою про стягнення боргу позивач звернувся в 2024 році.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість та доведеність позивачем факту існування між сторонами договору позики, що доводиться складеною позичальником розпискою про отримання в борг коштів в сумі 1000000 грн., які нею не були повернуті у визначений сторонами строк, тобто через 6 місяців з моменту їх отримання.

Сама по собі вказівка на дату складання розписки не виключає обв`язку відповідача повернути отримані нею за договором позики грошові кошти.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Згідно з правовою позицією, висловленою 31 жовтня 2018 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18 (ЄДРСРУ № 77587120) при дослідженні питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 серпня 2019 року по справі № 195/1784/14-ц (провадження № 61-31437св18).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Не заперечуючи факт отримання коштів від позивача, ОСОБА_1 категорично заперечувала факт їх отримання в зазначеному розмірі та в той час, який вказує позивач, тобто 12.02.2022, наполягаючи на тому, що кошти нею були отримані в 2020 році, як то вказано в розписці.

Відхиляючи заперечення відповідача, судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу на те, що згідно довідки АТ «Ощадбанк» та договору, між банком та ОСОБА_2 11.02.2020 було укладено договір №7 на вклад «Мій пенсійний депозит» та вкладником внесено на рахунок 1121200 грн. Строк дії договору 1 рік, з можливістю автоматичного продовження. При цьому кошти 13.02.2020 не знімалися. В подальшому 11.02.2022 кошти в сумі 1633800 грн. були виплачені вкладнику і в цей же день ним було укладено новий договір «Мій депозит пенсійний» №7 на суму 694000 грн.

Зняття коштів позивачем саме 11.02.2022 в сумі 1633800 грн. також доводиться його заявою, як вкладника, на видачу готівки.

Надаючи оцінку вказаній хронології подій, яка узгоджується з викладеними в позовній заяві обставинами щодо надання ОСОБА_1 коштів в борг саме в лютому 2022 року та відповідно і написання нею власноручної розписки на наступний день після отримання коштів, колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту укладання між сторонами договору позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1000000 грн., а остання отримала кошти та зобов`язалась їх повернути через шість місяців.

Оскільки в обумовлений сторонами строк кошти позичальником повернуті не були, у позикодавця виникло право на пред`явлення вимоги про їх стягнення в судовому порядку.

В даному випадку, оригінал боргової розписки продовжує залишатись у позивача, що свідчить про невиконання позичальником свого обв`язку повернути отримані за договором позики грошові кошти.

Сам факт її написання та отримання коштів в борг не заперечується відповідачем, якою не було надано належних та допустимих доказів отримання коштів в інший, ніж зазначено в розписі сумі, у зв`язку з чим заперечення апеляційної скарги в цій частині до уваги колегією суддів не приймаються.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які-б доводили їх помилковість.

Так, доводом апеляційної скарги є твердження про пропуск позивачем строку позовної давності, який не був застосований судом, як окрема підстава для відмови в судовому захисті.

Щодо необхідності застосування строку позовної давності, як самостійної підстави для відмови в позові, з огляду на твердження відповідача про отримання коштів в 2020 році, про що свідчить дата складання розписки, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В даному випадку по справі відсутні підстави для застосування наслідків сплину позовної давності як самостійної підстави для відмови в позову з огляду на те, що само по собі зазначення позичальником у своїй розписці дати її складання 13.02.2020 не може бути прийнято до уваги як беззаперечний доказ укладання договору позики саме в 2020 році, оскільки спростовується сукупністю наданих позивачем доказів, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Тоді як стороною відповідача не було надано суду жодного доказу на спростування обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. Позиція відповідача зводилась лише до твердження про написання розписки і отримання коштів в 2020 році, що виключає задоволення пред`явленого в 2024 році позову з підстав пропуску строку позовної давності, що не може за вищевказаних обставин розцінюватись як підстава для відмови в задоволенні вимог позикодавця з огляду на невиконане боржником зобов`язанні за договором позики.

При цьому колегія суддів враховує, що розписка складалась відповідачем за її ініціативою тільки на наступний день після фактичного отримання коштів, без присутності позивача, який є людиною похилого віку та проявив неуважність, своєчасно не перевіривши зміст власноручно написаної позичальником розписки.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині присудженої судом компенсації витрат на правничу допомогу, колегія суддів зауважує наступне.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України відносяться витрати на професійну правничу допомогу у разі задоволення позову покладаються на відповідача (п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача здійснював адвокат Козленко О.М. на підставі договору про надання правничих послуг №177/087 від 04 грудня 2023 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 04.12.2023.

Згідно розрахунку орієнтовної вартості професійної правничої допомоги від 13.02 2024, Улько Є.О. та адвокат Козленко О.М. узгодили вартість правової допомоги в сумі 600 грн. за годину та загальну кількість годин 21 година на обсяг наданих адвокатом послуг, куди входять надання консультацій, пошук судової практики, підготовка до ведення справи, складання позову, відповідні на відзив та інше, на загальну суму 12600 грн.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для цілей розподілу таких судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи суд враховує, що: 1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5. 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В даному випадку, стороною позивача надано докази реально отриманих послуг адвоката та здійсненого ним обсягу правової допомоги, пов`язаної із захистом інтересів позивача, які не були спростовані стороною відповідача, на якого закон покладає обов`язок доведення неспівмірності таких витрат.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарг та скасування судового рішення як ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Судді: О. І. Обідіна Г.Л. Карпушин Л.І. Пилипчук