Справа № 307/30/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 березня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року та на додаткове рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2024 року, ухвалене головуючою суддею Сас Л.Р. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання

встановив:

У січні 2024 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання.

Позов мотивують тим, що 27 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого в даний час є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») та позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №153/08 від 27 червня 2008 року, відповідно до умов якого за програмою кредитування «Іпотечний кредит» позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 91 000,00 доларів США на строк з 27 червня 2008 року по 26 червня 2028 року, що підтверджується, зокрема меморіальним валютним ордером № ТК. 1827.1.119 від 27 червня 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені договори поруки № 153/08-02 від 27.06.2008 року та № 153/08-03 від 27.06.2008 року.

Крім цього, 27 червня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком, як іпотекодержателем, та ОСОБА_3 , як інотекодавцем, було укладено Договір іпотеки (без оформлення заставної) №153/08-01 від 27.06.2008 року та за вказаним договором в іпотеку передано нерухоме майно, а саме, домоволодіння за АДРЕСА_1 .

27.12.2010 у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним кредитним договором АБ «УКРГАЗБАНК» звернувся з позовом про стягнення солідарно 89 187,93 доларів США заборгованості за кредитним договором.

22.05.2012 ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області у справі №711/2760/2012 вказану позовну заяву залишено без розгляду, так як спір з відповідачами було добровільно врегульовано, а саме, відповідачі повністю погасили прострочену заборгованість за кредитом та процентах станом на 21.05.2012.

08.06.2016 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимог банку про дострокове погашення кредитної заборгованості АБ «УКРГАЗБАНК» повторно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 72 604,67 доларів США, включаючи 62 216,40 доларів США заборгованості за кредитом і 10 388,27 доларів СІІІА нарахованих процентів, та 122 607,76 грн. нарахованої пені і звернення стягнення на предмет іпотеки.

13.02.2020 Тячівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі №307/1702/16 за вказаним позовом ухвалено рішення, яким позовні вимоги банку до відповідачів задоволено повністю та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Банку 72 604,67 доларів США кредитної заборгованості (включаючи 62 216,40 доларів США заборгованості за кредитом і 10 388,27 доларів США нарахованих процентів) та 122 607,76 грн. пені, та в рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння за АДРЕСА_1 , стягути з ОСОБА_3 штраф за невиконання умов договору іпотеки в розмірі 34 705,00 грн., стягнути з відповідачів судові витрати.

24 листопада 2022 року Закарпатським апеляційним судом ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу відповідачів задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги банку визнано доведеними, але в позові до відповідачів відмовлено через сплив строків позовної давності на подання вказаного позову.

17 серпня 2023 року Верховним Судом касаційну скаргу банку на рішення суду апеляційної інстанції залишено без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 24.11.2022 року залишено без змін.

Станом на даний час заборгованість з основного боргу за вказаним кредитним договором, а саме - 62 216,40 доларів США заборгованості за кредитом, не беручи до уваги 10 388,27 доларів США нарахованих та поданих у повторному позові до стягнення процентів за період з 2012 по 2015 роки, так і залишилась не погашеною.

Оскільки має місце прострочення грошового зобов`язання у сумі 62 216,40 доларів США то відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України відповідачі повинні солідарно сплатити на користь позивача суму в розмірі 9 250,64 доларів США за період з 12.03.2017 по 23.02.2022.

За наведених обставин Банк просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Суд мотивував своє рішення тим, що вимога про стягнення солідарно 3% річних до поручителів є необґрунтована, оскільки порука за кредитним договором перестала існувати ще у 2012 році.

Також суд зазначає, що вимога про стягнення солідарно із поручителів 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором не підлягає до задоволення, оскільки вимога позивача ґрунтується на вимогах закону, а не на умовах договору та не містить солідарного обов`язку.

Крім цього, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. Вимога позивача про солідарне стягнення не підлягає до задоволення, оскільки вимога ґрунтується на законі, а не на договорі, який не містить солідарного обов`язку.

До закінчення розгляду справи представник відповідачів адвокат Шпуганич В.П. повідомив про те, що відповідачі понесли судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги, докази таких витрат будуть надані з урахуванням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

27.02.2024 року представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Шпуганич В.П. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, посилаючись на те, що під час ухвалення вказаного рішення не вирішене питання про стягнення судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги відповідачам у розмірі 20 000 грн. у суді першої інстанції та просив стягнути з АТ АБ «УКРГАЗБАНК» на користь ОСОБА_1 - 10 000 грн., ОСОБА_2 5 000 грн. та ОСОБА_3 5 000 грн.

Додатковим рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2024 року зяву було частково задоволено.

На думку суду спір не є таким, що становить високу складність, складання процесуальних документів адвокатом не може зайняти час, який було описано ОСОБА_4 та сума є завищеною. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Тому, судом було вирішено стягнути витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на користь ОСОБА_1 5 000 грн, ОСОБА_2 3 000 грн. та ОСОБА_3 3 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Укргазбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, прийшов до помилкових висновків, які не відповідають дійсним обставинам справи.

В своїх доводах посилається на те, що посилання суду першої інстанції на те, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги є необґрунтованим, так як вимога про стягнення грошових коштів не є додатковою вимогою, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на вимогу про стягнення 3% річних.

Відповідачі-поручителі, на думку апелянта, продовжують залишатися солідарними боржниками, оскільки договори поруки не припинилися у зв`язку з тим, що кредитна заборгованість не погашена.

Вказує, що позивачем правомірно нараховано 3% річних як за період дії карантинних обмежень і до введення військового стану в Україні та додано до цього нарахування 3% річних за трирічний строк до введення карантинних обмежень.

Одночасно, з поданням апеляційної скарги на рішення, була подана апеляційна скарга і на додаткове рішення.

Позивач вважає, що у суду були відсутні підстави навіть для часткового задоволення заяви. Вказує на те, що дана справа відноситься до категорії малозначних, а тому повинна розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження.

Вказує, що позов АТ КБ «Укргазбанк» підлягає задоволенню і тому, витрати на професійну правничу допомогу не повинні бути стягнуті з позивача.

У дане судове засідання з`явились адвокат Шпуганич В.П., який діє в інтересах відповідачів Прінца В.В., ОСОБА_2 , Приймак В.М., а також з`явився представник АТ КБ «Укргазбанк» - Артимич М.М.

Представник позивача Артимич М.М. у судових дебатах просив задовольнити вимоги апеляційної скарги та скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції з підстав викладених у скаргах.

Представник відповідачів адвокат Шпуганич В.П. просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг та залишити рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін, а також зазначив, що відповідачі повідомлені про дату та час судового засідання та не заперечують про розгляд справи у їх відсутності.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що 27.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» (правонаступником якого в даний час є ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК») та позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №153/08. Пунктом 1.1. Договору зазначено, що Банк надає позичальнику кредит в сумі 91000 доларів США. Кредит надається на строк з 27.06.2008 по 26.06.2028 із сплатою процентів користування за кредитом 13,8% річних.

Існування кредитних відносин підтверджується також меморіальним ордером № ТК. 1827.1.119 від 27.06.2008 згідно яким АТ КБ «Укргазбанк» видав ОСОБА_1 готівку в сумі 91000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені договори поруки № 153/08-02 від 27.06.2008 року та № 153/08-03 від 27.06.2008 року.

Згідно пункту 1.2. Договору поруки Поручитель несе відповідальність з Позичальником перед Кредитором за невиконання зобов`язань по кредитному договору.

У пункті 1.3. Договору зазначено, що поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж об`ємі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів та користування кредитом, неустойки(штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язань в повному об`ємі.

В Кредитному договорі в пункті 2.1. зазначається, що приймається в заставу домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно укладеного договору іпотеки(без оформлення заставної) загальна вартість предмету іпотеки згідно довідки-характеристики становить 311 792,00 грн, однак ринкова вартість становить 694 100,00 грн.

27.12.2010 у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним кредитним договором АБ «УКРГАЗБАНК» звернувся з позовом про стягнення солідарно 89 187,93 доларів США заборгованості за кредитним договором.

22.05.2012 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області у справі №711/2760/2012 вказану позовну заяву залишено без розгляду, так як спір з відповідачами було добровільно врегульовано, а саме, відповідачі повністю погасили прострочену заборгованість за кредитом та процентах станом на 21.05.2012 року.

Витягом з протоколу №56 від 21.05.2012 було вирішено скасувати штраф за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків у зв`язку зі сплатою заборгованості.

08.06.2016 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимог банку про дострокове погашення кредитної заборгованості АБ «УКРГАЗБАНК» повторно звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

13.02.2020 Тячівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі №307/1702/16 за вказаним позовом ухвалено рішення, яким позовні вимоги банку до відповідачів задоволено повністю.

Судом апеляційної та касаційної інстанції вимоги відповідачів задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги банку визнано доведеними, але в позові до відповідачів відмовлено через сплив строків позовної давності на подання вказаного позову.

Оскільки позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому позивач звернувся з новим позовом до суду у січні 2024 року про стягнення 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором.

Однак, рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2024 у задоволенні позову було відмовлено посилаючись на сплив строку позовної давності та на те, що договір поруки завершився ще у 2012 році.

Згідно розрахунку заборгованості всього заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та 3% річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 становить 9 250,64 доларів США. Зокрема, у період з 12.03.2017 по 31.12.2019 за 1 025 днів було нараховано 5 241,52 дол США, у період з 01.01.2020 по 31.12.2020 за 366 днів було нараховано 1 866,49 доларів США, у період з 01.01.2021 по 23.02.2022 за 419 днів було нараховано 2 142,63 доларів США.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого з договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту у судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 частини четвертої статті 559 ІІК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

В своїх доводах представник АТ КБ «Укргазбанк» Артимич М.М. зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків вважаючи, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. Зазначає, що стягнення 3% річних не є додатковою вимогою в розумінні вимог, що випливають з кредитного договору. Право кредитора на стягнення з позичальника 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України виникає в силу закону, а не договору, а тому ці кошти не входять до складу основного зобов`язання.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

В рамках розгляду справи №307/1702/16 Верховний Суд в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 17.08.2023 розглянув касаційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» на Постанову Закарпатського апеляційного суду від 24.11.2022 та прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні вимог касаційної скарги.

Касаційний суд погодився з доводами апеляційного суду та мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» про наявність заборгованості за кредитним договором, яку допустили відповідачі за первісним позовом, є доведеними. Водночас, відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що зібраними у справі доказами підтверджено сплив позовної давності до таких позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачами за первісним позовом. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора (банку) розпочався з 28 грудня 2010 року (оскільки банк вже звертався (27 грудня 2010 року) до суду з позовом в іншій справі № 711/2760/2012 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 153/08, який залишено без розгляду), відповідно позовна давність у справі, що переглядається, спливла 28 грудня 2013 року, належних та допустимих доказів переривання позовної давності суду не надано.

У спірних правовідносинах банк втратив право вимоги до позичальника про стягнення заборгованості через пропуск позовної давності, тому є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки банком у судовому порядку, оскільки такий вид забезпечення кредитного зобов`язання як звернення стягнення на іпотеку є додатковою вимогою щодо вимоги про стягнення коштів за кредитним договором.

Суди встановили, що 27 грудня 2010 року ПАТ АБ «Укргазбанк» в іншій справі №711/2760/2012 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Тячівського районного суду від 22 травня 2012 року позовну заяву ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.

Касаційний суд погодився з позицією апеляційного суду, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позовна давність розпочалася з 28 грудня 2010 року (оскільки банк ще 27 грудня 2010 року звертався до суду з позовом в іншій справі №711/2760/2012 про дострокове солідарне стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27 червня 2008 року № 153/08, який залишено без розгляду), відповідно, позовна давність у цій справі спливла 28 грудня 2013 року. Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу строку позовної давності. Оскільки, позов банку було залишено без розгляду в травні 2012 року, то позивач міг звернутися до суду з позовом в межах строку позовної давності, однак таким правом не скористався.

Верховний суд дослідив всі наявні матеріали справи та прийшов до висновку, що Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.11.2022 правильно встановлено всі обставини справи та зроблено обґрунтований висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог банку у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Тобто, факти установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії.

Апеляційний суд керуючись правилом преюдиції бере до уваги встановлені обставини в рамках розгляду судами справи №307/1702/16, що також взято до уваги судом першої інстанції.

Суд першої інстанції в рамках розгляду справи №307/30/24, посилаючись на практику Верховного Суду обґрунтував відмову у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.

Аналогічний висновок зроблено в рамках постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2025 у справі №602/140/23.

З чим також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції. Пред`явлення позову про стягнення 3% річних без пред`явлення позову про стягнення задавненої вимоги викликає певну правову колізію та дозволяє кредитору стягнути кошти згідно ст. 625 ЦК України, однак дає можливість обійти застосування до неї позовної давності, що саме по собі суперечить приписам ст. 625 ЦК України.

Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Вищезазначене кореспондується з правовим висновком викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.11.2022 в справі №285/3536/20.

Щодо відповідальності за договором поруки, то апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимога до поручителів перестала існувати ще у 2012 році зі спливом строку позовної давності. Договір поруки невід`ємна частина кредитного договору за яким забезпечується належне виконання боржниками свого зобов`язання перед кредитором, а тому якщо сплив строк пред`явлення позову про стягнення заборгованості та 3% річних до основного боржника, то цей строк сплив і по відношенню до поручителів.

Таким чином, не можна погодитись з доводами позивача, що 3% річних та інфляційні втрати не є додатковими вимогами в розумінні вимог, що випливають з кредитного договору, оскільки такі доводи слід вважати спростованими з огляду на все вищезазначене апеляційним судом.

З приводу правомірності нарахувань 3% річних як за період дії карантинних обмежень і до введення воєнного стану, то такі доводи апеляційним судом не переглядаються в силу того, що апеляційний суд погоджується з аргументами суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Отже, колегія суддів апеляційного суду, приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно Акту виконаних робіт від 26.02.2024, які підписані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 видно, що протягом січня лютого 2024 року адвокатом надано, а замовниками отримано наступні послуги правового характеру, які стосуються справи 307/30/24: консультації правового характеру (витрачено 1 годину); підготовка доказової бази щодо подачі відзиву на позов (витрачено одну годину); складання відзиву на позов (витрачено одну годину); формування додатків та відправка до суду (витрачено одну годину). Участь у судових засіданнях суду першої інстанції 14 та 22 лютого 2024 року у режимі відеоконференції витрачено 2,5 години, а всього витрачено 6,5 години. Строк оплати за договором до 01 квітня 2024 року. Кошти вносяться на розрахунковий рахунок отримувача.

Із розрахунків вартості робіт (послуг) від 25 січня 2024 року адвокат Шпуганич В.П. у зв`язку із подачею позову в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відзиву на позов та на виконання вимог ЦПК України щодо розрахунку вартості робіт (послуг) та умов договору про надання правової допомоги від 24 січня 2024 року склав орієнтовний розрахунок вартості робіт (наданих) послуг у справі 307/30/24, де визначив, що година роботи коштує 1000 грн.

Згідно розділу 3 цих Договорів за правову допомогу в суді першої інстанції (надання консультацій, складання заяв, клопотань, відзивів, представництво в суді першої інстанції), передбачену в п. п. 1.2. Договору Замовники сплачують Адвокату винагороду (гонорар) в сумі по 5 000 грн. без ПДВ. Кошти на оплату надаються у готівковій чи безготівковій формі. Порядок та строки оплати визначаються додатковою угодою або актом виконаних робіт ( надання послуг).

Додатковим рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 5 000 грн., ОСОБА_2 3 000 грн. та ОСОБА_3 3 000 грн. на оплату професійної правничої допомоги.

Позивач, оскаржуючи додаткове рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22.03.2024, зазначає, що заявлені в суді першої інстанції судові витрати є неспівмірними та необґрунтованими з врахуванням складності даної справи, затрат часу та обсягу роботи. А тому вважає, що відповідачам слід відмовити у задоволенні витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд перевіривши та дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15 (провадження N 14-382цс19) зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зокрема, апеляційним судом взято до уваги, що адвокат Шпуганич В.П. брав активну участь в розгляді справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції: подавав клопотання, заяви, долучав судову практику, з`являвся в судові засідання та брав активну участь в судовому процесі.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що задоволені судом першої інстанції суми на оплату професійної правничої допомоги слід залишити без змін.

Позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами, що задоволені додатковим рішенням суду першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу не відповідають принципам співмірності та розумності, а також, що такі не відповідають складності виконаної роботи.

З огляду на вищезазначене, додаткове рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, оскільки, Тячівським районним судом Закарпатської області враховано принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат та взято до уваги характер позову, складність справи та інші фактори, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного додаткового рішення суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 133, 137, 138, 141, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк», залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2024 року та Додаткове рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 березня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: