Провадження №: 2/336/504/2025
17 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Звєздової Н.С.,
за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Державне підприємство «Дніпровське» про визнання особи такою, що втратила право користування службовим жилим приміщенням, -
Секретар Запорізької міської ради Харченко Р.В. звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просить визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь Запорізької міської ради судові витрати.
В обґрунтування позову зазначила, що будинок АДРЕСА_2 перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Квартира АДРЕСА_3 означеного будинку була включена до числа службової житлової площі Військового радгоспу «Дніпровський» на яку виконавчим комітетом Запорізької міської ради був виданий службовий ордер. За згодою керівництва радгоспу «Дніпровський» в квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_2 , 1937 р.н. разом із синами ОСОБА_3 , 1965 р.н. та ОСОБА_1 , 1961 р.н. На цей час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли. У зазначеному службовому приміщенні залишився зареєстрованим відповідач ОСОБА_1 , який понад п`ять років в ньому не проживає, житлово-комунальні послуги не сплачує, житло знаходиться у незадовільному стані, особисті речі в квартирі відсутні.
У зв`язку з тим, що в квартирі зареєстрована не існуюча особа, дана реєстрація чинить перешкоди ДП «Дніпровське» у розпорядженні службовим приміщенням, яке було передано йому власником Запорізькою міською радою. Враховуючи викладене, просили суд позов задовольнити.
Ухвалою від 02.10.2024 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідачем відзив на позов не надано.
Представник позивача, в судове засідання не з`явилася, надала заяву, за змістом якої підтримала позовну заяву, просила суд її задовольнити, розглянути справу за її відсутності.
Представник третьої особи ДП «Дніпровське» в судове засідання не з`явився, також надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення заявлених вимог не заперечували, просили про їх задоволення.
Відповідач в судове засідання не з`явився. Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі чи заперечення на позов, суду не надав.
Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї.
До видів речових прав на чуже майно в силу ст. 395 ЦК України відноситься, зокрема, право користування, а в силу ст. 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Вирішуючи вимоги позову про позбавлення відповідача права користування належним позивачці будинком на користь позивачки, суд виходить з того, що існування цього права може бути зумовлене його реалізацією, тобто постійним проживанням в житлі.
Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності.
Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 391439583 від 19.08.2024 будинок АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності Запорізькій міській раді.
На підставі рішення Шевченківської районної ради народних депутатів від 20.10.1983 № 297 «О зачислении в число служебник помещений в домах совхоза « ІНФОРМАЦІЯ_2 » квартира АДРЕСА_1 була включена до числа службової житлової площі Військового радгоспу «Дніпровський».
Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26.08.2016 № 494 спірний будинок був переданий від МКП «Основаніє» в господарське відання КП «Наше місто» Запорізької міської ради. В подальшому будинок передано до ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», яке з 01.11.2017 надавало послуги з обслуговування будинку.

Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України.

У відповідності до довідки Департаменту адміністративних послуг №06.4-02/02/1590 від 26.09.2024 відповідач ОСОБА_1 , 30.05.1961 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 49).

На підтвердження факту відсутності відповідача ОСОБА_1 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 до позову долучено акт обстеження квартири від 01.08.2024 (а.с. 22-23) щодо факту не проживання відповідача та його недбалого ставлення до житлового приміщення.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачем житлового приміщення, судом не встановлено.

Відповідач більше п`яти років не проживає в квартирі за місцем своєї реєстрації, не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує вартість нарахованих на нього житлово-комунальних послуг.

Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України оскільки позов задоволений в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізька міська рада судові витрати у розмірі 3 028,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: Запорізька міська рада, , місцезнаходження: 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.206.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване): АДРЕСА_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Державне підприємство «Дніпровське», , місцезнаходження: 69013, м. Запоріжжя, вул. Незалежності, буд.13.

Суддя: Н.С. Звєздова