П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/10410/24

Провадження № 22-ц/4815/389/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

18 грудня 2024 року в м.Рівне

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство "Акцент-Банк";

відповідач: ОСОБА_1 ;

за участі: представника ОСОБА_1 адвоката Мартинова Олексія Юрійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" адвоката Омельченка Євгена Володимировича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року Акціонерне товариство "Акцент-Банк" (далі АТ "А-Банк" або банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 23 листопада 2020 року в розмірі 224 493,45 гривень станом на 16 травня 2024 року, яка складалась з 134 340,87 гривень заборгованості за кредитом і 90 152,58 гривень заборгованості за відсотками.

Мотивуючи свої вимоги, позивач покликався на те, що внаслідок порушення ОСОБА_1 набутих зобов`язань за кредитним договором у нього утворилась відповідна заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ "А-Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з АТ "А-Банк" на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000 гривень.

Ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами не було узгоджено істотних умов договору, зокрема розмірів процентної ставки за користування кредитними коштами, комісії, порядок списання чи погашення кредиту.

Оскільки істотних умов кредитного договору, на підставі яких банком здійснювалось нарахування заборгованості, між сторонами, узгоджено не було, а з наданої позивачем банківської виписки встановлено, що відповідачем фактично використано 134 340,87 гривень, тоді як повернуто 136 096,30 гривень, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для повернення тіла кредиту в повному обсязі та наявності переплати в розмірі 1 755,43 гривень.

На рішення суду представником АТ "А-Банк" адвокатом Омельченком Є.В. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося про хибність висновків суду з того приводу, що відсутність підпису позичальника в Умовах, Правилах надання банківських послуг та тарифах вказує на неузгодженість умов кредитного договору. Відповідач в анкеті-заяві про приєднання до умов і правил надання банківських послуг підтвердив своїм підписом факт ознайомлення з Умовами, Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на веб-сайті банку.

Також не враховано те, що укладений правочин є договором оферти. Тобто навіть якщо врахувати думку суду першої інстанції щодо непідписання позичальником Тарифів, Умов і правил, позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами. Тому він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів і відповідно до ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України фактично прийняв відповідну пропозицію.

На переконання банку, посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 є необґрунтованими, оскільки спірною була обставина, коли Умови, Правила і тарифи банку не було підписано боржником. Між тим, в існуючих правовідносинах контрагенти кредитного договору підписали й Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", в якому чітко визначені всі істотні умови кредитування, строки, процентна ставка тощо. Зважав на те, що паспорт споживчого кредиту було підписано одноразовим ідентифікатором у порядку Закону України "Про електронну комерцію".

Щодо висновків суду про помилковість розрахунку заборгованості, то їх заявник також вважав необґрунтованими і покликався на те, що на підтвердження розміру заборгованості надавалась банківська виписка.

З наведених підстав просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У поданому відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Мартинов О.Ю., вважаючи оскаржуване рішення законним і обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 особисто заповнив і підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ "А-Банк" (далі анкета-заява).

У анкеті-заяві зазначено, що позичальник погодився з тим, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, Правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами. Тип картки, яку бажав оформити відповідач, після ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, заявлений кредитний ліміт в анкеті-заяві не зазначений.

До кредитного договору банком додано витяг з Умов та правил надання банківських послуг з Тарифами, а також паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка".

Зі змісту банківської виписки видно, що позичальник користувався кредитними коштами, а саме розраховувалася за товари і послуги в магазинах, аптеках, переказував грошові кошти на інші картки тощо.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом 16 травня 2024 року мав заборгованість в розмірі 224 493,45 гривень, яка складалась з 134 340,87 гривень заборгованості за кредитом та 90 152,58 гривень за відсотками.

На переконання АТ "А-Банк", факт узгодження умов договору підтверджується розрахунком заборгованості, копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, копією паспорта споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", витягом з тарифів, витягом з умов та правил надання банківських послуг, копією документу, що посвідчує особу відповідача.

Між тим, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

У наявній в матеріалах справи анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами тощо.

Роздруківка із веб-сайту банку належним доказом також бути не може, оскільки цей документ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони АТ "А-Банк", який самостійно може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування.

Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної заяви документи, що найбільш сприятливі для задоволення вимог.

Відсутність позову про оспорення кредитного договору чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються також на встановлені законом, проте стягнення процентів за користування позиченими коштами та прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених законодавством, зокрема, ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не вимагав.

Правильним з цих міркувань є застосування при вирішенні справи висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі, зокрема, щодо належності та допустимості анкети-заяви, в якій не міститься інформації про будь-які узгодження між сторонами істотних умов кредитного договору, витягів з тарифів, умов і правил надання банківських послуг, а також особливостей, за відповідних обставин, укладення договору приєднання в порядку ст. 634 ЦК України та необхідності врахування принципу захисту прав споживачів фінансових послуг.

Банк також звертав увагу на те, що підписання позичальником паспорта споживчого кредиту вказує на дотримання письмової форми договору про споживче кредитування.

Однак такі твердження правильно відхилені судом попередньої інстанції, адже вони суперечать висловленій з цього приводу правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладена в постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20.

Так, у цій справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду знайшла підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту.

Тому ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксації волі сторін договору та його змісту.

Колегія суддів бере до уваги, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду.

На цей час сформульована Великою Палатою Верховного Суду та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду єдина правозастосовча практика щодо правильного застосування норм права за порушених банком питань.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

В цій частині застосування норм матеріального права та практики Верховного Суду є правильним всупереч доводам автора апеляційної скарги.

Разом з тим апеляційний суд не може погодитись з висновком про надлишкове повернення позичальником грошових коштів в існуючих між сторонами правовідносинах і з проведеним судом розрахунком в цілому, позаяк ним, зокрема, не було враховано те, що відповідач користувався сервісом "Миттєва розстрочка" для придбання певних товарів в кредит і за рахунок цього збільшувалось заборгованість за тілом кредиту.

Як з`ясовано з наявної в матеріалах справи банківської виписки та з огляду на невраховану судом обставину, позичальником було використано фактично 236 169,30 гривень, а повернено лише 136 097 гривень.

Тому отриманими та використаними позичальником грошовими коштами, які в добровільному порядку не повернуті, є 100 072, 30 гривень.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття нової постанови відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства "Акцент-Банк" адвоката Омельченка Євгена Володимировича задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2024 року.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" 100 072 (сто тисяч сімдесят дві) гривні 30 копійок заборгованості.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство "Акцент-Банк"; адреса: вул. Батумська, 11, м. Дніпро, 49074; .

Відповідач: ОСОБА_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст постанови складено: 01.04.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків