Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Марківа Н.В. ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Подільського районного суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_4 (далі - відповідач) борг за договором позики з 3% відсотків річних у загальному розмірі 6 943 долари США.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторонами було укладено договір позики та оформлено зазначений договір розпискою від 13.01.2023 року. За умовами договору позики позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 8 300 доларів США та зобов`язався повертати отриману суму щомісяця у розмірі 692 долари, до 12.01.2024року. Відповідач повернув позивачу частину боргу в розмірі 1 477 доларів США, решту боргу в розмірі 6 823 долари США відповідач станом на дату звернення позивача до суду не повернув, тобто, не виконав взяті на себе за договором позики зобов`язання.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики позивач звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача 6 823 долари США, 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) у розмірі 120 доларів США, а всього 6 943 долари США, а також покласти на відповідача судові витрати.

Представник відповідача адвокат Марків Н. В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав заперечення проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що між позивачем, якій діяв від імені та в інтересах та своєї дружини - ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5 ), та відповідачем було досягнуто домовленість про передачу у 2021 році у користування з подальшим придбанням легкового автомобіля CHRYSLER ES червоного кольору, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (далі - автомобіль), власником якого з 20.04.2012 року була ОСОБА_5 . За користування автомобілем відповідач сплачував позивачу кошти, оплачував ремонтні роботи за час користування автомобілем з 2021 по 2023 рік, загальна вартість яких становила близько 140 000 гривень. У 2022 році позивач запропонував відповідачу придбати автомобіль за 7 500 доларів США, проте відповідач вважав таку вартість завищеною з огляду на понесені ним витрати на ремонт автомобіля. Пізніше сторони усно погодили продаж автомобіля відповідачу за 7 000 доларів США, з розстрочкою оплати, по 100 доларів на тиждень до повного погашення вартості. Після досягнення домовленості відповідач здійснював оплату вартості автомобіля готівкою та шляхом перерахуванням коштів на банківську картку позивача. У грудні 2022 року відповідач звернувся до позивача з проханням надати кошти у позику у сумі 2 700 доларів США, 13.01.2023 року в операційному залі на АЗС за адресою: 03134, м. Київ, вул. Миколи Трублаїні, буд. 1Б позивач передав відповідачу 2 700 доларів США. Оскільки станом на січень 2023 року залишок коштів, які відповідач мав сплатити позивачу за автомобіль, становив 5 600 доларів США, позивач запропонував відповідачу написати договір позики на суму 8 300 доларів США, що складає еквівалент 336 150 гривень.

Як зазначає представник відповідача, таким чином між сторонами було укладено змішаний договір, який включає в себе договір купівлі-продажу автомобіля та договір позики коштів. На виконання своїх зобов`язань, відповідач сплатив частину боргу, еквівалентну 1 477 доларів США. У квітні 2023 року відповідач у зв`язку з черговим виходом автомобіля з ладу відмовився від його придбання, про що повідомив позивача, а у травні 2023 року повернув останньому автомобіль, після чого кошти за автомобіль не сплачував. Отже, відповідач фактично сплатив 2 877 доларів США (1 477 за договором позики та 1400 в порядку купівлі автомобіля), і з цих підстав вважає, що заборгованість перед позивачем у нього відсутня. Позивач, в свою чергу, відмовився повернути оригінал розписки, незважаючи на неодноразові звернення відповідача.

24.10.2024 ухвалою Подільського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі №758/11900/24, призначено підготовче засідання.

30.01.2025 представником відповідача в судовому засіданні було подано клопотання про виклик та допит в судовому засіданні як свідків відповідача та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду, яка внесена у протокол судового засідання, з урахуванням думки сторони позивача, було частково задоволено клопотання представника відповідача, викликано в судове засідання відповідача для допиту як свідка, визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання.

30.01.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

20.02.2025 року в судовому засіданні позивачем було надано пояснення по суті справи. У судовому засіданні зазначив, що оскільки сума за договором позики поверталася відповідачем різними валютами, загалом було повернуто суму в еквіваленті що становить у розмірі 1477 доларів США.

28.02.2025 року в судовому засіданні відповідача було допитано в якості свідка. Такий не заперечив, що повернув близько 1477 доларів США позичених у позивача. Однак у нього у користуванні був автомобіль Chrysler 2002 року випуску наданий йому позивачем, оскільки такий частко ламався, повернув такий автомобіль позивачу щоб той його відремонтував, однак через пів року дізнався що автомобіль був проданий.

У судовому засіданні 12.03.2025 року представник позивача зазначив, що надані стороною відповідача пояснення та докази не стосуються боргової розписки, договір позики відповідачем не оскаржувався та є чинним, просив суд позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача наявну заборгованість за борговою розпискою, з урахуванням 3% відсотків річних.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

13.01.2023 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого та отримання відповідачем грошових коштів останнім було складено розписку, відповідно до якої позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в розмірі 8 300 доларів США та зобов`язався повертати отримані кошти щомісячно у розмірі 692 долари до 12.01.2024 року. Текст розписки також містить дату її складення (13.01.2023), прізвище, ім`я та по батькові позичальникам(відповідача), його паспортні дані та власноручний підпис. Зазначена обставина підтверджуються копією розписки від 13.01.2023, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні та долучений до матеріалів справи (а. с. 4).

Відповідачем факт складення та підписання ним зазначеної боргової розписки також не заперечується.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18).

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

В силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України).

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України, грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті, таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як встановлено судом у судовому засіданні, 12.01.2023 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в розмірі 8 300 доларів США та зобов`язався повертати отримані кошти щомісячно у розмірі 692 долари до 12.01.2024 року, про що відповідачем складена розписка від 13.01.2023 року.

Як зазначив позивач у позовній заяві та підтвердив у судовому засіданні, відповідач було частково виконав зобов`язання за договором позики та повернув позивачу частину боргу в розмірі 1 477 доларів США, даний факт позивачем не заперечується та підтверджений представником відповідача у відзиві на позовну заяву.

Як зазначає позивач, решту боргу в розмірі 6 823 долари США відповідач станом на дату звернення позивача до суду не повернув, твердження відповідача про те, що ним було повернуто суму, яка перевищує 1 477 доларів США, в ході судового розгляду не були підтверджені достатніми та належними доказами.

Посилання сторони відповідача на те, що між сторонами було укладено змішаний договір, який включає в себе договір купівлі-продажу автомобіля та договір позики коштів, і з урахуванням відмови відповідача від придбання автомобіля зобов`язання з повернення грошових коштів у останнього перед позивачем відсутні, суд не бере до уваги з огляду на наступне.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Також, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанова Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18).

Разом з тим, відповідно до розписки від 13.01.2023, відповідачем було отримано від позивача в борг грошові кошти у розмірі 8 300 доларів США, текст розписки не містить будь яких посилань на те, що між сторонами укладено будь який інший договір окрім договору позики, або про те, що сума, яка підлягає поверненню відповідачем, підлягає зменшенню за певних умов.

Крім того, суд зазначає, що договір позики не визнавався недійсним в судовому порядку та є чинним, відповідачем не заперечується факт складення та підписання ним боргової розписки власноручно та без примусу, а оригінал розписки знаходиться у позивача, що також є свідченням неповного виконання відповідачем його зобов`язань за договором позики.

Враховуючи, що відповідачем не було надано доказів повернення ним позивачу за договором позики від 13.01.2023 року суми, яка є більшою за 1 477 доларів США, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 6 823 долари США.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України згідно з якою якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові по справі № 500/5194/16 від 11.09.2024 констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника.

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.

За наслідками розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, які виникли у нього з договору позики від 13.01.2023, та не повернув грошові кошти в розмірі 6 823 долари США в строк до 12.01.2024, допустивши прострочення. Доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, відповідач повинен повернути позивачу грошові кошти за договором позики в розмірі 6 823 долари США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних в сумі 120 доларів США задоволенню не підлягає, оскільки їх нарахування здійснено безпідставно без врахування вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачу за рахунок відповідача відшкодовуються пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за подання позовної заяви в даній справі було сплачено судовий збір у розмірі 2 865,87 грн, що підтверджується фіскальним чеком № 602395 від 16.08.2024 (а. с. 8).

З огляду на те, що судом було частково задоволено позовні вимоги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 808,55 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 13 січня 2023 року у розмірі 6 823 (шість тисяч вісімсот двадцять три) долари США.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 808,55 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч. 2 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення рішення складено та підписано 20.03.2025.

Суддя О. І. Якимець