КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/6789/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/18895/23

10 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кордюкової Ж.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 10.05.2006 року між ним та АКБ «Райфазенбанк Україна» укладено кредитний договір № СМ-500/013/2006, відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 200 000 доларів США на споживчі цілі (п.2 частини 1).

Згідно п.2.3.8 частини 2 договору протягом строку його дії позичальник (позивач) як суб`єкт підприємницької діяльності, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 та ТОВ «Укртехнопроєкт» зобов`язані щомісячно проводити по своїх поточних рахунках в банку кредитові обороти в розмірі 100 %.

В додатку від 11.05.2006 року № 1 до договору сторони погодили графік повернення кредиту, відповідно до якого загальна сума погашення на 06.05.2012рокумала складати 145 164, 92 доларів США.

В 2006 році АКБ «Райфазенбанк Україна» був придбаний іншою юридичною особою та змінив назву на ПАТ «ОТП Банк».

ОСОБА_2 28.07.2006 року отримав кошти від нього і написав розписку на 10 000 грн. із зобов`язанням повернути їх в строк до 28.07.2007 року. Також ОСОБА_2 31.07.2006 року в присутності свідків отримав кошти і написав розписку на 25 000 доларів США із зобов`язанням повернути їх в строк до 01.08.2007року, а також отримав ще 25 000 доларів США із зобов`язанням повернути їх в строк до 01.08.2007 року.

ОСОБА_3 мав доступ до товарно-матеріальних цінностей, як менеджер з продажів ТОВ «Укртехнопроект», та вів окрему фірму під назвою СПД ОСОБА_3 , обороти якої згідно п. 2.3.8 кредитного договору від 10.05.2006 року були вписані як права та обов`язки сторін позичальника для умов отримання кредиту.

Відповідні кошти було програні ОСОБА_3 в казино, про що свідчить заява ОСОБА_4 від 19.08.2016року.

Співпрацю між ОСОБА_2 та АКБ «Райфайзенбанк Україна» йому запропонував сам АКБ «Райфайзенбанк Україна».

Позивач зазначав, що упорушення своїх зобов`язань за ст. 526 ЦК України, ОСОБА_2 отримані в борг кошти позивачу не повернув, про що свідчить, зокрема, заява від 19.08.2016року, заява про бездіяльність Приморського ВП у м. Одеса ГУНП в Одеській області від 20.08.2021року, фіскальний чек від 20.08.2021 року.

При цьому, відповідно до ст.10 ч.4 Закону України«Про споживче кредитування», кредитодавець, новий кредитор, кредитний посередник та колекторська компанія несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. Згідно ст. 14 ч.5 Закону України«Про споживче кредитування» забороняється вимагати від споживача укладення договору про споживчий кредит як обов`язкової умови придбання будь-яких товарів чи послуг у кредитодавця або у його спорідненої чи пов`язаної особи.

Позивач вважав, що відповідачем, на порушення своїх зобов`язань за договором через встановлення обов`язку позивачу, який прямо заборонений законом, а саме: протягом строку його дії позичальник (позивач) як суб`єкт підприємницької діяльності, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 зобов`язані щомісячно проводити по своїх поточних рахунках в банку кредитові обороти в розмірі 100 %, тоді як це суперечить наведеним у ст.10 ч.4, ст. 14 ч.5 Закону України«Про споживче кредитування» приписам.

Внаслідок цього йому завдано збитки в розмірі 91 233, 14 долара США, які розраховано таким чином: 11.05.2006 року складено графік повернення кредиту на суму 100 000 доларів США, в якому відсотки за кредитом складають 145 164,92 долара США; сума кредитного договору - 200 000 доларів США, тому вартість % за кредитом: 45 164, 92*2 = 90 329,84 долара США + 1 % за видачу грошових сум, сплачених позивачем згідно договору при видачі кредиту, а всього загальна сума 91 233,14 долара США.

З урахуванням наведених обставин позивач ОСОБА_1 просив суд стягнутз Акціонерного товариства «ОТП Банк» на його користь грошову суму 91 233, 14 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачівзалишено без задоволення.

Не погоджуючись з такм рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилались в обгрунтування своїх вимог.

Зазначає, що згідно ст. 11 ч. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент підписання договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Тобто, умова про відкриття рахунку та залучення третьої сторони до кредитних відносини споживача є нікчемною та протизаконною, бо це інша юридична особа, підпису якої немає у договорі. І особа, яка була рекомендована саме банком, принесла збитки за цим кредитним договору у вигляді неповернення кредитних коштів.

Споживач при підписанні кредитного договору позбавлений доступу до персональних даних третьої особи ОСОБА_2 та про види його діяльності, а банк повинен володіти інформацією стосовно особи, яка рекомендована цим банком до відкриття рахунків в забезпечення кредитних зобов`язень споживача (позивача у справі).

Отже, Райфазенбанк, в порушення умов споживчого договору, вписав в нього третю особу, обороти якої були пов`язані із азартними іграми, а відтак ця умова договору є нікчемною і банк повинен відкшодувати збитки, що спричив ОСОБА_2 позивачу після підписанння кредитного договору із Райфазенбанк.

Позивач вважає, що суд першої інстанції проігнорував відповідні обставини та не дослідив пов`язані з ними докази, на які посилався позивач, допустив порушення як норм процесуального права ст. 2, 89, 263-265 ЦПК України щодо повного та всебічного дослідження обставин, доказів та аргументів сторін, що мають значення для правильного розгляду позовних вимог про захист прав споживача, так і порушив право позивача на справедливий суд, встановлене в ст. 6 Конвенції, в такій його складовій частині, як право ОСОБА_1 на вмотивоване рішення. Водночас, на переконання позивача, посилання суду на нібито відсутність логічного викладення обставин, які б обґрунтовували, які саме права позивача були порушені з вини відповідача та підлягають відновленню, наведення нібито непов`язаних між собою обставин, відсутність доказів на підтвердження розміру збитків, тощо, не відповідає дійсним обставинам справи та змісту позовної заяви та доданим до неї доказам, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Також суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 2, 19 ЦПКУкраїни, дійшов помилково висновку про малозначність справи та можливість її розгляду у спрощеному порядку, тоді як ціна позову - 91 233, 14 доларів США значно перевищувала тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що призвело до порушення прав споживача на особисту участь в судовому засіданні із можливості особисто дати пояснення суду та викласти свої доводи та аргументи по суті спору.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Акціонерного товариства «ОТП Банк» не з?вились, про день та час слухання справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргапозивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.05.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № СМ-500/013/2006, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується належним чином використовувати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі.

Згідно частини 1 умов договору № СМ-500/013/2006, банк надає позичальнику кредит у розмірі 200 000 доларів США, строком до 06.05.2012 року з фіксованою процентною ставкою 13,0% річних.

Відповідно до п. 2.3.8 договору № СМ-500/013/2006, протягом строку дії цього договору, позичальник, як суб`єкт підприємницької діяльності, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Укртехнопроект» зобов`язані щомісячно проводити по своїх поточних рахунках кредитові обороти у розмірі 100% (сто відсотків).

Відповідно до довідки АТ «Райффайзенбанк Україна» від 12.04.2006 року № 500-11-2/1232, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 станом на 12.04.2006 року відкрито поточний рахунок у національній валюті № НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 достроково сплатив заборгованість по кредитному договору від 10.05.2006 року № СМ-500/013/2006, що підтверджується довідкою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» від 09.11.2011 № 500-15-15-1/2947.

Судом також встановлено, що 28.07.2006 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10 000 грн строком до 28.07.2007 року, що підтверджується копією розписки від 28.07.2006 року.

31.07.2006 року ОСОБА_2 отримав в борг 25 000 доларів США, строком до 01.08.2007 року , що підтверджується копію розписки від 31.07.2007 року .

31.07.2006 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг 25 000 доларів США, строком до 01.08.2007 року, що підтверджується копію розписки від 31.07.2006 року.

20.08.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про бездіяльність Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУ НП в Одеській області.

Звертаючись до Голосіївського районного суду міста Києва з даним позовом, позивач зазначав, що внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором через встановлення обов`язку позивачу щомісячно проводити по своїх рахунках в банку 100% кредитові обороти, останньому було завдано збитків в розмірі 91 233,14 долари США.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не зазначено порушення яких саме зобов`язань за укладеним кредитним договором відповідачем завдало позивачу збитків в заявленому розмірі та не надано доказів на підтвердження їх розміру.

Посилання позивача на надання в позику коштів ОСОБА_2 суд відхиляє, оскільки позивачем не зазначено, яке відношення викладені обставини мають до заподіяння йому збитків відповідачем.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року не відповідає, оскільки ухвалено з порушенням норм процесуального права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOVv. RUSSIA, № 43330/09, § 24, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина перша статті 7 ЦПК України (тут і в подальшому в редакції, яка діяла на час відкриття провадження у справі у 2023 році).

У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Одним із випадків розгляду справи в порядку письмового провадження є передбачений частиною п`ятою статті 279 ЦПК України розгляд справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

За правилами частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Із змісту ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року про відкриття провадження у справі вбачається, що суд вважав справу малозначною в силу закону, а тому на підставі частини першої статті 274 ЦПК України вирішив розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.

Зі змісту частини першої статті 176 ЦПК України вбачається, що ціна позову наявна виключно в позовах, де заявлені вимоги майнового характеру. У позовах немайного характеру ціна позову не визначається.

Системний аналіз змісту зазначених вище норм дає підстави для висновку про те, що справа на підставі пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України може відноситься до категорії малозначних, якщо наявні виключно вимоги майнового характеру і розмір ціни позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У справі, що переглядається, предметом позову є захист прав споживача шляхом стягнення збитків в розмірі 91 233,44 доларів США.

Таким чином, ця справа не є малозначною в силу закону (на підставі пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України), оскільки позивачем заявлені вимоги майнового характеру, ціна позву значно перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб визначеного ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік».

При таких обставинах, призначення судом першої інстанції розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження,, без виклику сторін з підстав малозначності справи є помилковим. При цьому категорію, складність справи та інші обставини щодо можливості та доцільності розгляду справи у спрощеному позовному провадженні суд першої інстанції не врахував.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, що унеможливило належне встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Вказане, зокрема, суттєво ускладнило надання сторонами доказів у справі, заявлення відповідних клопотань та заяв.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

На зазначене порушення норм цивільного процесуального права посилається апелянт у апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).

Враховуючи приписи пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, з урахуванням наведених доводів сторони позивача в обгрунтування апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що банком допущено порушення своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, що спричинило позивачу збитки в розмірі 91233,14 доларів США.

Отже, перед судом поставлено питання щодо наявності/відстутності підстав для стягнення з банку на користь позивача збитків.

Частиною 1 статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду регулює ст. 1166 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

З системного аналізу вказаної норми права вбачається, що задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, постановах Верховного Суду від 22.12.2020 у справі № 909/260/19, від 08.12.2020 у справі № 922/1633/18, від 21.05.2020 у справі № 925/142/18, від 05.02.2020 у справі № 925/533/18).

Частиною 2 статті 1166 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові: 1) неправомірність (протиправність) поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; 2) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду; 4) вину заподіювана шкоди як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 03.11.2021 № 922/1705/20, від 02.11.2021 № 918/1131/20, від 28.10.2021 № 910/9851/20, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16, від 15.06.2021 у справі № 918/864/20, від 18.05.2021 у справі № 925/1328/19, від 08.09.2020 у справі № 926/1904/19, від 07.07.2020 у справі № 922/3208/19).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір колегія суддів виходить з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, у розумінні чинного ЦПК України, наявності зазначених обовязкових елементів складу цивільного правопорушення з боку відповідача (Акціонерного товариства «ОТП Банк»), що унеможливлює застосування до останнього цивільної відповідальності у вигляді стягнення збитків (відшкодування шкоди) у розмірі 91 233,44 доларів США.

У діях банку відсутній склад цивільного правопорушення, оскільки позивач не довів наявності збитків заподіяних саме банком, як обов`язкового елементу настання цивільної відповідальності, та протиправності поведінки банку, а не повернення ОСОБА_2 грошових коштів позивачу за борговими розписками не можуть розглядатися, як винні дії банку.

Доводи позивача про те, що Райфазенбанк вписавв договір, в порушення умов споживчого договору, третю особу, обороти якої були пов`язані із азартними іграми, а відтак п. 2.3.8 кредитного договору від 10.05.2006 року є нікчемним і банк повинен відкшодувати збитки, що спричив ОСОБА_2 позивачу після підписанння кредитного договору із Райфазенбанк, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1- 3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та позивачем, що 10.05.2006 року між сторонами укладено кредитний договір, зобов`язання за яким достроково виконані позивачем.Отже, позивач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору, сумою кредиту, строком повернення грошових коштів.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Звертаючись до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачівшляхом стягнення збитківпозивачем самостійно обрано спосіб захисту цивільного права чи інтересу.

Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання визнання недійсним п. 2.3.8 кредитного договору від 10.05.2006 року. Позивачем не надано суду судового рішення, яке набрало законної сили та яким встановлено недійсність чи протиправність п. 2.3.8 кредитного договору від 10.05.2006 року.

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Доводи позивача про те, що банком порушено ч.5 ст. 14 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки ОСОБА_2 є пов?язаною з банком особою, є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Нормами ч. 5 ст.14 Закону України «Про споживче кредитування» передбачена заборона вимагати від споживача укладення договору про споживчий кредит як обов`язкової умови придбання будь-яких товарів чи послуг у кредитодавця або у його спорідненої чи пов`язаної особи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України», від 18.07.2006 та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18).

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень про те, що ОСОБА_2 є пов`язаною з банком особою, а тому у суду відсутні правові підстави вважати вказане твердження доведеним обгрунтованим і вказані доводи позивача не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись приписами статті 376 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу позивача задоволено частково, проте прийнято нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, то розподіл судових витрат понесених позивачем не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 1, 15 22, 202, 203, 627, 628, 638, 1054, 1166 ЦК України, ст 14 Закону України « Про споживче кредитування», ст.5 Закону України « Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 4, 7, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 176, 263, 277, 279, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачівзалишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: