Справа № 163/1429/24 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/346/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 09 січня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 , як директор Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» (23 липня 2021 року перейменований у Римачівський ліцей Вишнівської сільської ради), будучи службовою особою, яка наділена правом укладати від імені закладу трудові договори, видавати накази, приймати та звільняти з роботи працівників закладу, діючи з особистих мотивів, переслідуючи мету незаконного звільнення працівника з роботи, у період з 27 травня 2020 року по 04 червня 2020 року в приміщенні Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад», що розташований за адресою: вул. Шкільна, 1, с. Римачі, Ковельський район, Волинська область, вчинила службове підроблення шляхом внесення до офіційного документу - наказу «Про призначення ОСОБА_1 на посаду музичного керівника ДНЗ» від 03 вересня 2019 року № 69-К, завідомо неправдивих відомостей, а саме здійснила зміну первинного змісту документу додруковуванням до нього тексту «по 31.05.2020», що мало місце після виконання підпису про ознайомлення нею з наказом.

Позивач зазначала, що внаслідок вказаного підроблення, наказ № 69-к від 03 вересня 2019 року, первинний текст якого носив безстроковий характер, набув статус строкового призначення на посаду з 04 вересня 2019 року по 31 травня 2020 року, що стало підставою для подальшого її звільнення з посади на підставі наказу № 28/01-03 від 27 травня 2020 року згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України. Крім цього, ОСОБА_2 як директор Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад», умисно з використанням наданих їй повноважень, у період з 27 травня 2020 року по 04 червня 2020 року в приміщенні Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад», з метою створення штучної підстави для звільнення працівника, вчинила службове підроблення, тобто внесла до офіційного документу - наказу «Про призначення ОСОБА_1 на посаду музичного керівника ДНЗ» від 03 вересня 2019 року № 69-К, завідомо неправдиві відомості, а саме здійснила зміну первинного змісту документу шляхом додруковування до нього тексту «по 31.05.2020», що мало місце після виконання підпису про ознайомлення нею з наказом. В подальшому 27 травня 2020 року, в тому ж місці, грубо порушуючи законодавство про працю з особистих мотивів, в порушення ст. 43 Конституції України прийняла незаконне рішення - наказ «Про звільнення ОСОБА_1 з посади музичного керівника за сумісництвом Римачівського ДНЗ» від 27 травня 2020 року № 28-к/01-03 про її звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Позивач вважає, що у зв`язку із незаконним звільненням їй була завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що прикладені нею зусилля на відновлення своїх порушених прав позначились на її нервовому здоров`ї, вона була пригнічена, періодично піднімався артеріальний тиск, через постійне нервове напруження перебувала на лікуванні у неврологічному відділенні. Ураховуючи, що вона тривалий час перебувала у статусі потерпілої, а для оскарження наказу відповідача про її незаконне звільнення змушена була звертатися до поліції, нею понесені значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які вона могла б реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту її порушених прав. Розмір моральної шкоди, завданої їй протиправними діями відповідача, оцінює в 50 000 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , з урахуванням залишених ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 09 січня 2025 року решти позовних вимог без розгляду, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 09 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - Климович Т. Д., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 .

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову щодо стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Суд залишив поза увагою те, що кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 366 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Суд не давав оцінку діям обвинуваченої щодо правомірності або неправомірності її дій. Додані до матеріалів справи листки непрацездатності не підтверджують причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та шкодою, завданою здоров`ю позивача. Інших обставин про незадовільний стан здоров`я позивача, який став наслідком дій відповідача в судовому засіданні не встановлено. Висновок суду про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів перенесення душевних страждань потерпілою, є необґрунтованим. Суд не конкретизував у чому саме полягали моральні страждання позивача, зазначивши у рішенні суду узагальнено лише посилання на норми законодавства без зазначення конкретних обставин.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач та її представник не подавали.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 25 березня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди та судового збору змінити, залишивши в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 03 квітня 2024 року, яка набрала законної сили 11 квітня 2024 року, клопотання обвинуваченої ОСОБА_2 задоволено. На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 49 КК України обвинувачену ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000019 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 366 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Як слідує зі змісту зазначеної ухвали суду, ОСОБА_2 обвинувачувалася в тому, що вона як директор Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» (23 липня 2021 року перейменований у Римачівський ліцей Вишнівської сільської ради), будучи службовою особою, яка наділена правом укладати від імені закладу трудові договори, видавати накази, приймати та звільняти з роботи працівників закладу, діючи з особистих мотивів, переслідуючи мету незаконного звільнення працівника з роботи, у період з 27 травня 2020 року по 04 червня 2020 року в приміщенні Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад», що розташований за адресою: вул. Шкільна, 1, с. Римачі, Ковельський район, Волинська область, вчинила службове підроблення шляхом внесення до офіційного документу - наказу «Про призначення ОСОБА_1 на посаду музичного керівника ДНЗ» від 03 вересня 2019 року № 69-К, завідомо неправдивих відомостей, а саме здійснила зміну первинного змісту документу додруковуванням до нього тексту «по 31.05.2020», що мало місце після виконання підпису про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 . Внаслідок вказаного підроблення, наказ № 69-к від 03 вересня 2019 року, первинний текст якого носив безстроковий характер, набув статус строкового призначення на посаду з 04 вересня 2019 року по 31 травня 2020 року, що стало підставою для подальшого звільнення з посади ОСОБА_1 на підставі наказу № 28/01-03 від 27 травня 2020 року згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України. Крім цього, ОСОБА_2 як директор Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад», умисно з використанням наданих їй повноважень, у період з 27 травня 2020 року по 04 червня 2020 року в приміщенні Римачівського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад», з метою створення штучної підстави для звільнення працівника, вчинила службове підроблення, тобто внесла до офіційного документу - наказу «Про призначення ОСОБА_1 на посаду музичного керівника ДНЗ» від 03 вересня 2019 року № 69-К, завідомо неправдиві відомості, а саме здійснила зміну первинного змісту документу шляхом додруковування до нього тексту «по 31.05.2020», що мало місце після виконання підпису про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 . У подальшому 27 травня 2020 року, в тому ж місці, грубо порушуючи законодавство про працю з особистих мотивів, в порушення ст. 43 Конституції України прийняла незаконне рішення - наказ «Про звільнення ОСОБА_1 з посади музичного керівника за сумісництвом Римачівського ДНЗ» від 27 травня 2020 року № 28-к/01-03 про звільнення ОСОБА_1 за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала про те, що неправомірними діями ОСОБА_2 їй було завдано моральної шкоди, розмір якої, на думку позивача, становить 50 000 грн та підлягає стягненню на її користь з відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у зазначеному розмірі, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідача, наслідком яких було незаконне звільнення позивача з роботи, остання зазнала моральних страждань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Однак, не може погодитися із визначеним судом розміром такої шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження №0000019 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 366 КК України, відповідач дала свою згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності і закриття кримінального провадження відносно неї з цих підстав.

Водночас як правильно зазначав суд першої інстанції у своїх висновках, сплив строку давності притягнення до кримінальної відповідальності є нереабілітуючою обставиною, відповідно закриття кримінального провадження з цих підстав свідчить про визнання ОСОБА_2 фактичних обставин пред`явленого обвинувачення. Остання не була позбавлена можливості у межах розгляду кримінального провадження доводити свою невинуватість у пред`явленому їй обвинуваченні, проте, дала свою згоду на звільнення від кримінальної відповідальності.

Отже, висновок суду першої інстанції про доведеність факту порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 , зважаючи на фактичні обставини пред`явленого обвинувачення, які установлені судом в кримінальному провадженні і відображені в ухвалі суду, що набрала законної сили, є правильним та узгоджується із встановленими у цій справі обставинами, які підтверджуються належними та допустимими доказами.

Однак, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не у повній мірі врахував обставин заподіяння кримінальним правопорушенням позивачу моральних страждань, яка, як вбачається з матеріалів справи, перебувала у трудових відносинах з Римачівським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад» (23 липня 2021 року перейменований у Римачівський ліцей Вишнівської сільської ради) на умовах сумісництва. Тобто, робота у вказаному навчальному закладі була не єдиним місцем роботи позивача, а тому незаконне звільнення з роботи не могло завдати їй значних моральних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди в 50 000 грн, з урахуванням встановлених обставин справи, характеру та обсягу моральних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок порушенням відповідачем її трудових прав незаконним звільненням, що мало наслідком виникнення у позивача нервового стресу, порушення нормального способу життя, необхідності вживати додаткових заходів щодо поновлення своїх порушених прав у судовому порядку, не буде цілком розумним та справедливим розміром відшкодування завданої моральної шкоди, тому із застосуванням засад розумності, виваженості доходить висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди належить зменшити до 10 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, необхідно в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. З огляду на те, що судове рішення у цій справі апеляційним судом змінюється, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. В решті рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі оскаржуване рішення суду змінюється, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що позивач ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях згідно з п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 242 грн 24 коп. Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням вимог апеляційної скарги відповідачу ОСОБА_2 пропорційно розміру задоволених вимог скарги належить компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1 162 грн 75 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

В даному випадку з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави, а також за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідачу необхідно компенсувати частину сплаченого за подання апеляційної скарги судовий збір, тому ураховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що відповідачу ОСОБА_2 належить компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 920 грн 51 коп. (1 162 грн 75 коп. - 242 грн 24 коп.).

Крім того, оскільки до матеріалів справи не додані докази надання послуг з правничої допомоги та здійснених витрат представником відповідача ОСОБА_3 та понесення відповідачем ОСОБА_2 таких витрат у розмірі 5 000 грн у суді апеляційної інстанції, тому у їх стягненні належить відмовити.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 09 січня 2025 року у цій справі в частині розміру відшкодування моральної шкоди та судового збору змінити.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 920 (дев`ятсот двадцять) гривень 51 (п`ятдесят одна) копійка.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: