КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/4407/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 березня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних збитків,

УСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 24 жовтня 2007 року між АТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 09-409/07-Ап.

20 березня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення № 753/8191/13, яким з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за вищезгаданим кредитним договором у розмірі 918 071,50 грн та судовий збір у розмірі 3 341,00 грн.

Станом на день подачі даного позову рішення залишається невиконаним.

Згідно ухвали Київського апеляційного суду № 753/8191/13 від 14 листопада 2019 року стягувача у справі було замінено на ТОВ «Вердикт Капітал».

07 лютого 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги, зокрема і за кредитним договором № 09-409/07-Ап.

26 травня 2023 року ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило ТОВ «Дебт Форс» право вимоги за кредитним договором 09-409/07-Ап.

Оскільки відповідачем не виконується рішення суду №753/8191/13 від 20 березня 2014 року, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» за період з 01.05.2021 по 23.02.2022 3% річних та інфляційні втрати, які виникли у зв`язку із невиконанням зобов`язання, що становлять 22 561,92 грн та 74 019, 78 грн, відповідно.

Крім того, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» суму сплаченого судового збору 3028,00 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року позов задоволеночастково.

Стягнуто з ОСОБА_1 користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» три проценти річних та суму інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 96 581,70 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 3 028 грн та суму витрат, понесених позивачем на правову допомогу, у розмірі 4 000 грн. В іншій частині вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , який, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який діє по день подання апеляційної скарги.

Пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, як актом цивільного законодавства встановлено, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що із доданого розрахунку позивача вбачається, що ним було обрано суму 3 % річних та інфляційних втрат всупереч положенням п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, тобто у період дії правового режиму воєнного стану, саме тому вимога про стягнення 3 % відсотків річних та інфляційних збитків не підлягає задоволенню.

10 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» представник ТОВ «Дебт Форс» - Даніліна Н.С. подала письмові пояснення, в яких остання просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своїх пояснень зазначає, що з ухваленням 20 березня 2014 року рішення по справі №753/8191/13-ц, що виніс Дарницький районний суд м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 918071,50 грн заборгованості за Кредитним договором та 3341,00 грн судового збору, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на військовий стан представник ТОВ «Дебт Форс» - Даніліна Н.С. звертає увагу апеляційного суду на те, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивачем здійснено за період з 01 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року (включно), тобто позивач не порушував заборон щодо стягнення відповідно до ст. 625ЦК України.

У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у відповідності до положень цивільного процесуального законодавства.

Керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглядати справу за відсутності її учасників, які належним чином повідомлені.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду має бути залишене без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що що після ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідача щодо сплати заборгованості не припинилося та триває до його фактичного виконання. Доказів погашення заборгованості відповідачем не надано. На час розгляду справи рішення у справі № 753/8191/13 є чинним та таким, що набрало законної сили. Суд першої інстанції звернув увагу на те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме тому, Дарницький районний суд м. Києва прийшов до висновку, що позивач має право на отримання інфляційної складової боргу та трьох процентів річних, від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

З матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2007 року між АТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 09-409/07-Ап.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2014 року, яке набрало законної сили, було частково задоволено позов АТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором, зокрема, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 918 071,50 грн, судові витрати в розмірі 3341,00 грн, та витрати на виклик відповідача до суду в розмірі 420,00 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 було відмовлено.

Згідно копії ухвали Київського апеляційного суду № 753/8191/13 від 14 листопада 2019 року стягувача у справі №753/8191/13 було змінено з АТ «Банк «Фінанси та кредит» на ТОВ «Вердикт Капітал».

07 лютого 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги, зокрема, і за кредитним договором № 09-409/07-Ап, відповідно до якого до ТОВ «Кампсіс Фінанс» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1

26 травня 2023 року ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступилоТОВ «Дебт Форс»право вимоги за кредитним договором 09-409/07-Ап.

Тобто, до ТОВ «Дебт Форс» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 з примусового виконання рішення суду № 753/8191/13 від 20 березня 2014 року щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 09-409/07-Ап.

Відповідно до положень ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частиною другою ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідачем не надано суду доказів погашення заборгованості на користь первісного кредитора за рішенням суду № 753/8191/13 чи сплата такої позивачу після укладання договору факторінгу.

Відповідно до положень ст. 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 267, ст. 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Суд першої інстанції правильно встановив як наявність у позивача права вимоги до відповідача, так і факт невиконання останнім судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тому, на думку судової колегії, позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником.

Щодо доводів апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір позики розповсюджується дія п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22).

Тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №183/7850/22.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, нарахованої не у період дії воєнного стану, а з 01 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року (включно) за прострочення зобов`язання, яке виникло внаслідок невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому посилання ОСОБА_1 на п. 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, є необґрунтованими.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Інших доводів апеляційної скарги, які могли стати підставою для скасування рішення суду першої інстанції апеляційна скарга в собі не містить, тому підлягає відхиленню, як необґрунтована.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

РішенняДарницького районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А