П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 березня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Кожух О.А., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Радь Іван Іванович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 серпня 2023 року у складі судді Данка В.Й., та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2023 року у складі судді Данка В.Й., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради про зобов`язання вчинення певних дій,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради про зобов`язання вчинення певних дій.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Разом із тим, належний ОСОБА_1 житловий будинок межує із земельною ділянкою за кадастровим номером :41:001:0411 та розташованим на ній житловим будинком АДРЕСА_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Вказувала, що на почату вересня 2022 року ОСОБА_2 розпочала реконструкцію належного їй будинку АДРЕСА_2 , яка проявилась у проведенні будівельних робіт щодо спорудження надбудови другого поверху над хвірткою та цегляним забором.

Вважала, що здійснювані ОСОБА_2 будівельні роботи щодо спорудження надбудови другого поверху над хвірткою та цегляним забором житлового будинку №9 «А» є самочинними, а відтак відповідне нерухоме майно підлягає знесенню.

Зазначала, що ОСОБА_2 всупереч вимоги національного законодавства будь-яких повідомлень про початок виконання підготовчих та/або будівельних робіт щодо реконструкції будинку АДРЕСА_2 із зміною його зовнішніх геометричних розмірів відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю не подавалось, а проектна документація не тільки не затверджувалась, але і навіть не розроблялась.

Вказувала, що здійснювані ОСОБА_2 будівельні роботи за відсутності відповідного проекту реконструкції не зможуть забезпечити мінімальну різницю осідань фундаменту існуючого будинку АДРЕСА_2 , а відтак зможуть спричинити зниження експлуатаційних якостей останнього, що водночас створюватиме загрозу не тільки для життя та здоров`я його мешканців, але і ОСОБА_1 , житловий будинок якої знаходиться по сусідству.

Також зазначала, що спорудження ОСОБА_2 надбудови другого поверху погіршить притік сонячного світла та спричинить попадання атмосферних опадів (дощ, сніг) з покрівлі реконструйованої частини будинку на подвір`я ОСОБА_1 , утворюючи великі калюжі та спричиняючи надмірне зволоження ґрунту.

Враховуючи вищенаведене, а також заяву про зміну предмету позову на стадії підготовчого провадження, позивач просила зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок знести незаконно зведену надбудову житлового будинку АДРЕСА_1 та розташований на земельні ділянці за кадастровим номером :41:001:0411 та зобов`язати ОСОБА_2 привести житловий будинок АДРЕСА_1 та розташований на земельні ділянці за кадастровим номером :41:001:0411, у попередній стан.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.09.2022 (№308/12785/22), у вигляді заборони ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП- НОМЕР_1 ) проводити будь-які будівельні роботи на житловому будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером :41:001:0411 скасовано після набрання рішенням суду законної сили.

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в цивільній справі №308/13359/22, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції на суму 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Додатковим рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2023 року у задоволенні вимог клопотання ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в цивільній справі №308/13359/22 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Радь Іван Іванович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що враховуючи дію мораторію щодо проведення планових та позапланових заходів державного нагляду, зокрема, у сфері державного архітектурно-будівельного контролю, можливість притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за здійснення самочинного будівництва відсутня, окрім як за зверненням особи права та законні інтереси якої порушено, що обґрунтовує заявлені позовні вимоги позивача. Крім того, зазначає, що перебудова належного відповідачу житлового будинку є не можливою, не дивлячись на отримання дозвільних документів, у зв`язку з чим здійснена відповідачем надбудова другого поверху над хвірткою та цегляним забором підлягає знесенню. Зазначає, що відповідні обставини справи судом першої інстанції враховані не були, що призвело, на думку апелянта, до помилкового рішення щодо відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат на правничу допомогу не узгоджуються з обставинами справи. Вважає, що суд дійшов до помилкового висновку про відсутність документального підтвердження надання правової допомоги та не обґрунтував своє рішення належними та допустимими доказами, фактично втрутившись у договірні відносини сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Радь Іван Іванович, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Семенович Тіберій Сергійович, залишити без задоволення, а додаткове рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради Міца О. подано клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Радь Іваном Івановичем подано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке мотивоване його участю в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Окрім того, слід зауважити, що за клопотанням адвоката Радь І.І. розгляд справи раніше неодноразово відкладався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних мотивів.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.05.2008 №116, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради (а.с.8, Т.1).

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №275136400 від 16.09.2021 та №275135582 від 16.09.2021 слідує, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, а також земельної ділянки, розташованих за адресою АДРЕСА_1 (а.с.34, Т.1).

На момент подання до суду позовної заяви (06.10.2022) відповідачем ОСОБА_2 здійснювались будівельні роботи, а саме розпочата реконструкція належного їй будинку АДРЕСА_2 , яка проявилась у проведенні будівельних робіт щодо спорудження надбудови другого поверху над хвірткою та цегляним забором, що не заперечується сторонами та підтверджується зображеннями вказаного об`єкта нерухомості, долучених до позовної заяви.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем долучено до матеріалів справи будівельний паспорт з реконструкції житлового будинку з розширенням в межах існуючих фундаментів по АДРЕСА_1 , де замовником зазначено ОСОБА_2 (а.с.193-199, Т.1). Вказаний будівельний паспорт було створено 27.01.2023, тобто після відкриття провадження у даній справі.

Окрім того, відповідачем також долучено до матеріалів справи повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, де замовником значиться ОСОБА_2 , а об`єктом будівництва зазначено реконструкцію житлового будинку, в межах існуючих фундаментів по АДРЕСА_1 (а.с.211-218, Т.1). Вказане повідомлення датоване 17.02.2023, тобто після фактичного початку виконання будівельних робіт.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом наведеної норми права самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Згідно з частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Уразі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проєкту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під час вирішення питання про те, чи є відхилення від проєкту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18), а також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі №442/4338/17 (провадження №61-1460св21).

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №359/8362/17, провадження №61-4775св19).

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №344/14718/20 (провадження №61-4128св22) вказано, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, а також у разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

У цій справі предметом дослідження, зокрема, є обґрунтованість вимог позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 376 ЦК України.

За загальним правилом у справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника квартири у житловому будинку, співвласника будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом.

Лише у випадку доведеності порушення самочинним будівництвом прав позивача, знесення самочинного будівництва можливо оцінювати на предмет можливості його застосування як крайнього заходу впливу на забудовника.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі №459/2076/21 (провадження №61-8047св23).

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 вважала, що здійснювані відповідачем ОСОБА_2 будівельні роботи за відсутності відповідного проекту реконструкції не зможуть забезпечити мінімальну різницю осідань фундаменту існуючого будинку АДРЕСА_2 , що створюватиме загрозу для життя його мешканців, так і самої позивача, житловий будинок якої знаходиться по сусідству. Окрім того, вказувала, що спорудження відповідачем надбудови другого поверху погіршить притік сонячного світла та спричинить попадання атмосферних опадів (дощ, сніг) з покрівлі реконструйованої частини будинку на її подвір`я, утворюючи великі калюжі та спричиняючи надмірне зволоження ґрунту.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідач істотно порушила її права, та внаслідок цих дій усунення перешкод можливе лише шляхом знесення спірного об`єкту нерухомості, взявши до уваги, що знесення є крайньою мірою щодо усунення перешкод. Знесення надбудови в даному випадку є непропорційним втручанням у здійснення права власності відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Так, доводи позивача про те, що будівельні роботи за відсутності відповідного проекту реконструкції не зможуть забезпечити мінімальну різницю осідань фундаменту існуючого будинку №9 «А», що створюватиме загрозу для життя та здоров`я позивача та третіх осіб є лише припущенням (частина шоста статті 81 ЦПК України) та не може бути підставою для задоволення її позовних вимог саме шляхом знесення спірної надбудови.

Позивачем також не надано доказів того, що спорудження відповідачем надбудови другого поверху погіршить притік сонячного світла та спричинить попадання атмосферних опадів (дощ, сніг) з покрівлі реконструйованої частини будинку на її подвір`я, утворюючи великі калюжі та спричиняючи надмірне зволоження ґрунту.

Судова колегія звертає увагу на те, що сам по собі факт здійснення самочинного будівництва не є самостійною підставою для задоволення вимог про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання положень частини сьомої статті 376 ЦК України.

Отже, за відсутності доказів того, що відповідач ухиляється від здійснення перебудови, а також неможливості проведення відповідної перебудови для приведення нерухомого майна у відповідність до будівельних норм, врахувавши, що позивачем не заявлялося заяв про призначення експертизи щодо можливості та способів перебудови самочинного будівництва, апеляційний суд вважає, що заявлений позов є передчасним, а тому задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Згідно з пунктом 12 ч.3 ст.12 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст.141 ЦПК України).

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з положеннями пункту 4 ст. 1, ч.ч. 3,5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (див. пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (див. пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Визначальною є позиція Великої Палати у справі №910/12876/19 від 07 липня 2021 року, в рамках якої касаційний суд звернув увагу на те, що при вирішенні питання судових витрат слід звертати увагу на умови договору про надання послуг (погодинні ставки працівників адвокатського об`єднання відповідно до займаної посади та максимально можливі суми витрат, які може понести клієнт, за розгляд справи адвокатським об`єднанням в кожній з 3-ох інстанцій). Зокрема, суд звернув увагу на:

- умови договору про надання послуг (погодинні ставки працівників адвокатського об`єднання відповідно до займаної посади та максимально можливі суми витрат, які може понести клієнт, за розгляд справи адвокатським об`єднанням в кожній з 3-ох інстанцій);

- витрачений час на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо);

- докази, надані відповідачем на підтвердження реальності витрат (протокол наданих послуг, акт надання послуг, рахунок на оплату, копія платіжного доручення).

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Семенович Т.С. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надав суду: Договір про надання правової допомоги від 09.12.2022, Додаткову угоду №1 до Договору №б/н про надання правової допомоги від 09.12.2022, Акт приймання-передавання наданих послуг від 04.09.2023.

Згідно п. 4.1 договору про надання правової допомоги №б/н від 09.12.2022 року, укладеного між адвокатом Семенович Тіберієм Сергійовичем та ОСОБА_2 , за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.1. Договору Клієнт сплачує Адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком №1 до цього Договору.

Відповідно до п. 4.3 даного Договору для оплати наданої правової допомоги Адвокат надає Клієнту рахунок-фактуру та акт виконаних робіт та наданих послуг та/або звіт про виконану роботу та надані послуги із зазначенням: переліку видів наданої правової допомоги; кількості відпрацьованих адвокатом годин; вартості наданої правової допомоги, розрахованої у порядку, визначеному в п. 4.1 Договору.

Згідно Додаткової угоди №1 до Договору №б/н про надання правової допомоги від 09.12.2022 вартість послуг з надання правової допомоги в суді першої інстанції у справі №308/13359/22 становить 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. Окрім того, визначено порядок оплати гонорару, а саме 5 000 (п`ять тисяч) грн. вартості послуги сплачується після вступу у справу в суді першої інстанції, решта суми протягом 30 днів після винесення рішення у справі судом першої інстанції.

Відповідно до Акту приймання-передавання наданих послуг від 04.09.2023 вбачається, що адвокат Семенович Т.С. надав ОСОБА_2 наступну правову допомогу на умовах, передбачених Договором в наступних обсягах: підготування, формування, подання заяв, пояснень, додаткових пояснень, заперечень по цивільній справі №308/13359/22. Вартість наданої адвокатом правової допомоги складає 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, заявником не додано рахунку-фактури, як це передбачено п. 4.3 Договору про надання правової допомоги №б/н від 09.12.2022.

Окрім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що в акті приймання-передавання наданих послуг від 04.09.2023 відсутній детальний опис виконаних робіт з описом витраченого часу на певний вид робіт, що унеможливлює визначення співмірності витрат на надання правової допомоги до обсягу виконаної роботи та складності справи.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (розрахунків оплати, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом) дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні, поданої представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Семеновичем Т.С., заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Додаткове рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Радь Іван Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Семенович Тіберій Сергійович, залишити без задоволення.

Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 березня 2025 року .

Головуючий:

Судді: