Справа № 710/1667/24
Провадження № 2/710/58/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2025 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Побережної Н.П.,

секретаря судового засідання Гегельської І.В.,

представника відповідача Тишкевич Т.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

15.11.2024 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, в якому позивач просить зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , транспортний засіб марки VOLKSWAGEN модель РАSSAT, 1997 року випуску, синього кольору, об`єм двигуна 1595 куб.см, VIN - НОМЕР_2 тa свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач, на підставі свідоцтва серії НОМЕР_3 про реєстрацію транспортного засобу (надалі Свідоцтво) є власником транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT 1997 року випуску синього кольору, VIN - НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1595 см (надалі Автомобіль). Із відповідачем позивач перебуває у родинних відносинах, тому при виїзді до Німеччини у травні 2023 року залишила Автомобіль у відповідача на зберігання, передавши також відповідачу і Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Пізніше відповідач звернулася до позивача з проханням користуватися Автомобілем з правом подальшого його викупу за договором купівлі-продажу, на що позивач погодилася. Втім починаючи з квітня 2024 року позивачу через застосунок «Дія» почали надходити повідомлення про застосування штрафів за порушення ПДР під час керування Автомобілем, а відповідач на протязі року так і не запропонувала їй надати грошову суму погодженої вартості Автомобіля, тому позивач, починаючи з квітня 2024 року, вимагає повернути їй Автомобіль. Разом з тим, відповідач відмовляється віддавати позивачу Автомобіль, вимагаючи з позивача 2000 (дві тисячі доларів США) за нього.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти позову заперечив, мотивуючи тим, що дійсно позивач є власницею спірного автомобіля, який у травні 2023 року був придбаний відповідачем у позивачки для її чоловіка, який перебуває на фронті та приймає участь у бойових діях і використовує для пересування бійців підрозділу. Сторонами була обумовлена вартість авто сумі 2,5 тисяч долар США складала 96 600 грн., які відповідач почала перераховувати позивачу на картковий рахунок з її згоди щомісячними платежами в гривневому еквіваленті всього на суму 40200 грн. 26 коп. Крім того, відповідач особисто передавала позивачу в рахунок купівлі-продажу автомобіля кошти в сумі 1000 доларів США двомa платежами першу частину 550 доларів США у жовтні 2023 року, а другу частину в сумі 450 доларів США у травні 2024 року. На даний час відповідач має віддати позивачці в рахунок купівлі-продажу автомобіля ще 500 доларів США, які вона запропонувала передати позивачу при укладенні письмового договору. Позивачка нe погодилась, так як вважає що відповідач має віддати їй ще 700 доларів США, a всього за підрахунками 1200 доларів США. ОСОБА_2 не зазначає в позові, яка ж сума купівлі-продажу автомобіля була сторонами погоджена. У позові ОСОБА_2 зазначила вартість автомобіля в сумі 130 000 грн., яка нічим не підтверджена, ціна не була обумовлена. Один штраф сплачений відповідачем через виконавчу службу. Отже, відповідач вважає, що вона свої умови по усному договору купівлі-продажу автомобіля у ОСОБА_2 виконала повністю.

Позивач подав відповідь на відзив, зазначивши про те, що перекази відповідача на банківський рахунок позивача певних сум, показання свідків, нe може підтверджуватися факт купівлі-продажу автомобіля, оскільки допустимим доказом в даному випадку може бути лише укладений між сторонами договір купівлі-продажу транспортного засобу. Також наданими до матеріалів справи відповідачем письмові докази не підтверджують наявність будь-яких прав відповідача на автомобіль позивача. Обґрунтовуючи свій позов позивач вказувала на те, що між нею та відповідачем в певний момент виникли наміри оформити договір купівлі-продажу автомобіля, однак оскільки сторони не дійшли згоди між собою щодо ціни транспортного засобу, тому відповідно підстава для оформлення купівлі-продажу відпала. Що стосується зарахування відповідачем на банківський рахунок позивача грошових сум, то загальна їх частина не є авансом за придбання автомобіля останньою, а оскільки сторони є рідними сестрами, тому між ними існують інші побутові відносини, де вони вирішували різні фінансові питання, зокрема позивач надавала сестрі позики, які та згодом повертала, однак пізніше вона зарахувала їх до суми наданого нею авансу за автомобіль. Разом з тим, позивач все ж таки визнає, що відповідач надала їй певну суму авансу за придбання транспортного засобу, який позивач зобов`язується повернути. Таким чином відповідач не має жодних законних підстав для утримання у себе належного позивачу транспортного засобу.

У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та вказав, що позов підтримує повністю та просив його задовольнити.

Відповідач та її представник у судове засідання з`явилися, проти позову заперечували з мотивів наведених у відзиві.

Інші процесуальні дії у справі

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області 28.11.2024 відкрито провадження у цивільній справі та ухвалено розгляд цивільної справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 05.02.2025 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

2. Мотивувальна частина:

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва серії НОМЕР_3 про реєстрацію транспортного засобу (надалі Свідоцтво) ОСОБА_2 є власником транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT 1997 року випуску синього кольору, VIN - НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1595 см, що підтверджується також змістом Витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів сформованого за №31/31/7143/4-2717-2208-2024 від 16.10.2024 (а.с.8-9).

За даними повідомлення про застосування штрафів за порушення Правил дорожнього руху під час керування спірним автомобілем було застосовано 04.04.2024 штраф у розмірі 170 грн. на підставі постанови 4АВ05477483 (а.с.10).

Листом ВПД №2 Звенигородського районного відділу поліції ГУ НП в Черкаській області №55100-2024 від 31.10.2024 було повідомлено позивача про розгляд її звернення щодо не повернення їй автомобіля ОСОБА_3 та зазначено, що між сторонами існують цивільно-правові відносини (а.с.11).

В судовому засіданні допитані свідки:

свідок ОСОБА_4 , який дав показання про те, що він на прохання відповідача возив автомобіль до м. Сміла для огляду військовими, серед яких був ОСОБА_5 , які виявили бажання придбати автомобіль для служби, також здійснював ремонт цього автомобіля для військових, крім того, повідомив, що в його присутності відповідач передавав кошти близько 500,00 доларів США позивачу за придбання автомобіля;

свідок ОСОБА_5 , даючи показання, повідомив, що після мобілізації вирішили групою військових у кількості шести чоловік придбати автомобіль, який належить позивачу ОСОБА_2 , на що позивач погодилась та продала їм машину за 2,5 тис. доларів США. Автомобіль наразі використовується свідком та його колегами під час несення військової служби. Кошти сплачували частинами, які позивачу перераховувала та надавала готівкою відповідач.

3. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Суд установив, що згідно ОСОБА_2 є власником транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT 1997 року випуску синього кольору, VIN - НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1595 см.

Сторонами визнано (зазначено в заявах по суті справи) та не підлягає доказуванню на підставі ст.82 ЦПК України, що був укладений усний договір купівлі-продажу спірного автомобіля та була передана частина коштів за придбання автомобіля, а також, що автомобіль на даний час використовується чоловіком відповідача.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: від 11.12.2023 у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23); від 11.12.2023 у справі № 607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22), від 15.01.2025 у справі № 208/5532/18 (провадження № 61-9759св24).

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на встановлені судами у цій справі обставини добровільного передання позивачем на підставі усного договору купівлі-продажу належного їй транспортного засобу відповідачу, а також з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд вважає, що спірний автомобіль вибув із володіння позивача з її волі, а тому він не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України. Суд вважає, що позивач не позбавлений можливості захистити своє право шляхом звернення з позовом до суду про відшкодування збитків до особи, якій вона передала річ у користування і володіння.

Крім того, суд звертає увагу, що автомобіль на даний час відповідач не користується, так як з волі позивача даний транспортний засіб переданий іншій особі чоловікові відповідача - ОСОБА_5 , який і має бути належним відповідачем.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то суд не стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 60, 76-81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 274-279, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , інші дані про особу суду невідомі.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , інші дані про особу суду невідомі.

Рішення в повному обсязі складене 31.03.2025.

Суддя Н.П. Побережна