Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Обиход В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що 23.09.2021 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву на приєднання до умов та правил надання банківських послуг та підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та договір про надання банківських послуг.

20.09.2023 ОСОБА_1 підписав кредитний договір б/н від 20.09.2023 про надання строкового кредиту у розмірі 107 600 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.

Свої зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 18.06.2024 має заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 20.09.2023 у загальному розмірі 114 288 грн. 92 коп., яка складається з наступного: 104 611 грн. 11 коп. заборгованість за тілом кредиту, 9 677 грн. 81 коп. - заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у загальному розмірі 114 288 грн. 92 коп., а також судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 22.10.2024 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому останній зазначив, що 19.09.2023 в нього було викрадено мобільний телефон та банківські картки, з яких в подальшому були знято грошові кошти в сумі 280 000 грн., зокрема, шляхом укладення кредитних договорів у електронній формі, 21.09.2023 він повідомив позивача про цей інцидент, після чого всі його рахунку були заблоковані.

Крім того вказав, що між заявленими позовними вимогами та доказами позивача існує невідповідність, оскільки ним не надано копії кредитного договору та паспорту споживчого кредиту, в позові зазначена інформація про іншу кредитну картку.

Посилаючись на вищевикладене, просив у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач вказав, що у період з 19.09.2023 по 21.09.2023 авторизація в електронному кабінеті Приват24 ОСОБА_1 здійснювалась з його пристрою за однією локацією, зміни фінансового номеру телефону не було, картку НОМЕР_1 заблоковано 21.09.2023 із залишком коштів 19 620 грн. 75 коп., дзвінків від клієнта ОСОБА_1 за вересень 2023 року не виявлено, оскільки дані в архіві повідомлень зберігаються не більше року.

Крім того, відповідач долучив висновок перевірки за службовою запискою, відповідно до якого несанкціоновані клієнтом ОСОБА_1 операції та списання коштів стали можливими в результаті потрапляння фінансового номеру телефону та платіжних карток до третіх осіб та внаслідок несвоєчасного інфморування про це банк, відповідно до п. 2.1.4.5.2, 1.1.2.1.10 Умов та правил надання банківських послуг, таким чином, фактів порушень з боку працівників банку при обслуговуванні клієнта ОСОБА_1 не виявлено.

Посилаючись на вищевикладене, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 20.09.2023 між ОСОБА_1 та АБ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір б/н від 20.09.2023 про надання строкового кредиту. (а.с. 24-32).

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Судом установлено, що кредитний договір № б/н від 20.09.2023 був підписаний 20.09.2023 за допомогою електронної ідентифікації в додатку Приват24 з використанням фінансового номеру телефону, який належить ОСОБА_1 .

Обгрунтовуючи відзив, відповідач посилався на те, що він не укладав з позивачем кредитний договір №б/н від 20.09.2023, оскільки 19.09.2023 в нього було викрадено мобільний телефон та банківські картки, з яких в подальшому були знято грошові кошти в сумі 280 000 грн., зокрема, шляхом укладення кредитних договорів у електронній формі, 21.09.2023 він повідомив позивача про цей інцидент, після чого всі його рахунку були заблоковані.

Згідно з витягом з ЄРДР, номер кримінального провадження: 0003441, 03.10.2023 до Оболонського УП ГУ Національної поліції України надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що 19.09.2023 в період з 20 год. 00 хв. до 00 год. 00 хв. невстановлена особа, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 4 таємно шляхом, вільного доступу, в умовах воєнного стану викрала у ОСОБА_1 належний йому мобільний телефон марки «Huawei» та банківську картку, з якої в подальшому було знято грошові кошти.

Відповідно до постанови Оболонського УП ГУ Національної поліції України про проведення слідчих-процесуальних дій на іншій території від 09.11.2023 досудовим розслідування встановлено, що 19.09.2023 невстановлена особа, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 4 таємно шляхом, вільного доступу, в умовах воєнного стану викрала у ОСОБА_1 належний йому мобільний телефон марки «Huawei» та банківську картку, з якої в подальшому було знято грошові кошти.

Згідно з виписки за договором б/н від 20.09.2023 за період з 20.09.2023-27.06.2024 (а.с. 38) грошові кошти у розмірі 107 600 грн. були списані з рахунку відповідача 20.09.2023.

Таким чином, кредитний договір був підписаний в той період часу, коли телефон з фінансовим номером ОСОБА_1 , з якого здійснювалась авторизація в електронний кабінет Приват24 під час укладання електронного кредитного договору № б/н від 20.09.2023 не знаходився у власника рахунку - ОСОБА_1 , що підтверджується зазначеним вище витягом з ЄРДР та постановою Оболонського УП ГУ Національної поліції України про проведення слідчих-процесуальних дій на іншій території від 09.11.2023.

Відповідно до п. 2 ч. 11 постанови Правління НБУ № 164 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» від 29.07.2022 (далі - Постанова Правління НБУ) надавач платіжних послуг відповідно до порядку, установленого законодавством України, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати держателів, які здійснюють операції за рахунком/електронним гаманцем з використанням платіжного інструменту

Відповідно до ч. 143 постанови Правління НБУ надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).

Відповідно до ч. 146 постанови Правління НБУ власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операції у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ІПНу або іншої інформації, яка діє змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верхового Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15, у постанові Верхового Суду України від 23.01.2018 у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) від 13.09.2019, у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18) від 20.11.2019, у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18).

У відповіді на відзив позивач надав суперечливі відомості щодо блокування банківської картки ОСОБА_1 , спочатку вказавши на те, що ОСОБА_1 не звертався до банку з метою блокування банківської картки, а потім вказав, що картку ОСОБА_1 було заблоковано 21.09.2023, а відомості про звернення клієнта ОСОБА_1 до банку відсутні, у зв`язку із відсутністю таких даних в архіві банку, оскільки така інформація зберігається не більше року.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що дії чи бездіяльність власника рахунку - ОСОБА_1 призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції в період укладання спірного договору № б/н від 20.09.2023, власник рахунку - ОСОБА_1 не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, а отже відсутні правові підставі вважати, що саме ОСОБА_1 виступає позичальником за спірним кредитним договором, у розумінні ст. 1054 ЦК України.

Ураховуючи те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що між сторонами дійсно виникли кредитні відносини з підстав викладених в позовній заяві, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 207, 526, 549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10-12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 14360570) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення - 25.03.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. С. Захарчук