Провадження № 2/202/72/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Доценко С.І.,

за участю секретаря - Тарасової К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Шоста Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації, визнання права власності у порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачів ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування державної реєстрації і визнання права власності в порядку спадкування.

Позивачі посилаються на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (за правом представлення) є спадкоємцями та правонаступниками ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом позовної заяви ОСОБА_7 на правах договору дарування від 13.11. 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. ( запис у реєстрі 3-9150) та зареєстрованого у КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровій книги за № 86, належав будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і після її смерті відкрилась спадщина. Вона була донькою ОСОБА_8 та була на момент смерті зареєстрована разом з матір`ю. Репан на момент смерті мала двох малолітніх дітей ОСОБА_9 ( на тепер змінено прізвище на ОСОБА_10 ) та ОСОБА_11 , які проживали з нею. Таким чином спадкоємцями після її смерті були мати ОСОБА_8 та діти ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , які на момент відкриття спадщини були неповнолітніми. ОСОБА_8 та неповнолітні діти спадкодавця фактично прийняли спадщину, але не отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Син спадкодавця ОСОБА_7 . ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після його смерті спадщину прийняв його син ОСОБА_3 , який є позивачем в справі, звернувшись своєчасно до нотаріальної контори. Спадкодавцем після смерті ОСОБА_8 є її донька ОСОБА_1 , яка є позивачкою по справі. Після смерті ОСОБА_7 у 1993 році позивач ОСОБА_1 взяла опіку над її дітьми - ОСОБА_11 та ОСОБА_9 ( наразі прізвище ОСОБА_13 ). Позивач ОСОБА_2 з ОСОБА_11 з 2000 року мешкали за адресою АДРЕСА_2 з опікуном . У будиноку АДРЕСА_1 з моменту смерті ОСОБА_8 ніхто не мешкав. У 2020 році ОСОБА_1 від сусідки дізналася, що до будинку АДРЕСА_1 навідувались якісь чужі люди, та намагалися захватити його. З цього приводу ОСОБА_1 звернулася до Індустріального відділу поліції. Було відкрито кримінальне провадження № 0000056 з правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 190 КК України. Наразі розслідування триває ( згідно відповіді слідчого СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровської області). Коли позивачі у 2023 році звернулися до нотаріуса для прийняття спадщини, їм було відмовлено на підставі того, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав наявні відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я іншої особи. Звернувшись до слідчого позивачі отримали копію договору дарування на ім`я відповідача ОСОБА_4 .

Ознайомившись з вищевказаним договором дарування та витягом з Державного реєстру нерухомості, було з`ясовано, що його видано державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 20.01.1992 року, зареєстровано державним реєстратором Леоновою Д.О. 23.12.2019 року. Окрім того, цей договір має той же реєстраційний номер, що й договір дарування від ОСОБА_8 -3-9150, підпис нотаріуса та підпис ОСОБА_7 явно не співпадають з підписами на договорі дарування між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 13.11.1992 року. Окрім того, ОСОБА_14 ніяк не могла оформити спірний договір дарування, тому що на момент укладення договору (20.01.1992 року) ще не була власником вказаного домоволодіння. Відповідач ОСОБА_4 ніколи не мешкала у вказаному домоволодінні, хоча у договорі зазначене саме місце мешкання відповідача - АДРЕСА_1 .

Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору дарування недійсним. Просили суд визнати недійсним та скасувати договір дарування від 20 січня 1992 року нерухомого майна за адресою: будинок АДРЕСА_1 , начебто укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , який посвідчено державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 50503216, скасувати державну реєстрацію № 50503216 нерухомого майна за адресою: : будинок АДРЕСА_1 зареєстрованого в реєстрі за № 50503216 за ОСОБА_15 та визнати за кожним позивачем право власності на 1/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 який складається з житлового будинку А1,житловою площею 33,7 кв.м. сарай Б, вбиральня Г, огорода № 1-3, 5,6,споруда № 4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , задовольнивши позов в повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.07.2023 року позовна заява була залишена без руху.

Ухвалою суду від 18.07.2023 року відкрите провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.10.2023 року витребувано із Шостої дніпропетровської нотаріальної контори копію договору дарування від 13.11.1992 року за № 3-9150.

Ухвалою суду від 27.11.2023 року закрите підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду.

Сторони в судове засідання не з`явилися .

Представник позивача надала заяву про те, що наполягає на задоволенні позовних вимог та просила розглянути справу без участі.

Відповідачка ОСОБА_4 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, правом подати відзив на позовну заяву не скористались.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, просили розглянути справу без участі .

Суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб на підставі наявних в справі доказів.

Дослідивши наявні в справі докази , суд в становив наступні обставини справи.

Судом встановлено на підставі копії свідоцтва про смерть що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 і після її смерті відкрилась спадщина.

Враховуючи, що спадщина відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , то до зазначених правовідносин підлягають застосуванню норми матеріального закону, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Згідно з положеннями ст.529 ЦК УРСР до першої черги спадкоємців за законом відносяться в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Ст. 535 ЦК УРСР встановлено,що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

На підставі наданих копій документів про народження ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , копії домової книги та виходячи із положень ст.ст. 548,549,531 ЦК УРСР, якими встановлено порядок прийняття спадщини, дії, які свідчать про прийняття спадщини та право утриманців спадкодавця на спадкування, судом встановлено, що на момент відкриття спадщини спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_16 були мати спадкодавця - ОСОБА_8 , яка була , відповідно до домової книги зареєстрована на момент відкриття спадщини за однією адресою зі спадкодавцем та неповнолітні діти спадкодавця : ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які перебували на утриманні спадкодавця на момент її смерті . Враховуючи, що вони проживали із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, то вони фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_16 в розмірі 1/3 частки кожний, але не оформили свідоцтво про право на спадщину за законом.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб 06.12.2013 року ОСОБА_9 після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_13 ».

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16.11.2021 року ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . Спадкоємцем першої черги після його смерті є його син ОСОБА_3 , який є спадкоємцем після смерті батька та своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Таким чином, суд вважає, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право вимоги в зазначених правовідносинах.

Що стосується позивача ОСОБА_1 встановлено, що вона є донькою ОСОБА_8 , яка фактично прийняла спадщину після смерті доньки ОСОБА_7 на 1/3 частку спадкового майна.

ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів громадського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська

Але ж , відповідно до наданих документів позивач ОСОБА_1 та спадкодавець ОСОБА_8 , яка успадкувала після ОСОБА_7 , проживали окремо один від одного і суду не надані докази, що ОСОБА_1 не пропустила строк на прийняття спадщини після смерті своєї матері .

Позивачі зазначають , про те що спадкове майно після смерті ОСОБА_16 складалось із домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Право власності спадкодавець ОСОБА_16 набула на підставі договору дарування від 03.11.1992 року, зареєстрований в реєстрі за № 3-9150 та зареєстрований у БТІ за № 98-86 22.12.92 року.

Згідно інформації, отриманої від Шостої дніпровської державної нотаріальної контори спадкова справа № 120/1994 до спадкового майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є незакінченою та наразі перебуває в справах Шостої дніпровської державної нотаріальної контори.

Після смерті ОСОБА_16 опіку над дітьми взяла позивач ОСОБА_1 , що підтверджено рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів м.Дніпропетровська № 354.3 від 27.09.1996 року .

В рішенні виконкому зазначено, що діти мають право на частину житла і ОСОБА_1 призначається опікуном над неповнолітніми дітьми та над частиною їх житла .

Позивачи ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 з 2000 року мешкали за адресою АДРЕСА_2 з опікуном .

Зі слів позивачів в будинку АДРЕСА_1 з моменту смерті ОСОБА_8 ніхто не мешкав.

ОСОБА_1 у 2020 році від сусідки дізналася, що до будинку АДРЕСА_1 навідувались якісь чужі люди, та намагалися захватити його.

За заявою ОСОБА_1 відкрите кримінальне провадження № 0000056 з правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 190 КК України. Наразі розслідування триває ( згідно відповіді слідчого СВ ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровської області).

Відповідно до відмови нотаріуса встановлено, що позивачі у 2023 році звернулися до нотаріуса для прийняття спадщини і їм було відмовлено на підставі того, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав наявні відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я іншої особи ( відмови нотаріуса в справі).

Згідно витягу з Державного реєстру нерухомості, спірний договір дарування посвідчено державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 20.01.1992 року ОСОБА_17 , зареєстровано державним реєстратором Леоновою Д.О. 23.12.2019 року, Відповідно до змісту ОСОБА_7 подарувала домоволодіння АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4 ..

При вивченні змісту цього договору дарування встановлено, що він укладений 20.01.1992 року, при тому що дарувальник ОСОБА_7 отримала право власності на цю квартиру лише 13.11.1992 року .

Окрім того, суд звертає увагу на те що, цей договір дарування має той же реєстраційний номер, що й договір дарування від 13.11.1992 року який укладався між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - № 3-9150, яким ОСОБА_7 отримала в подарунок зазначене домоволодіння.

Згідно з відповіддю державного нотаріуса державного нотаріального архіву від 07.11.2022 року № 1881 в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій Шостої Дніпропетровської нотаріальної контори № 3 за 1992 рік за 13 листопада 1992 року договір дарування між дарувальником ОСОБА_7 та обдарованою ОСОБА_4 не зареєстровано. В справі індекс № 02-02 «Договори про відчуждення і заставу жилих будинків та документи на підставі вони посвідчені» том № 11, примірник договору дарування між дарувальником ОСОБА_7 та ОСОБА_4 відсутній.

Відповідно до ст. ст. 244, 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів

Згідно з довідкою від 26.01.2022 року № 1009 станом на 31.12.2012 рік в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 містяться відомості про право власності гр. ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 13.11.1992, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром ; 3-9150, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 98 за реєстровим № 86.

За змістом ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За правилами ст. 48 Цивільного кодексу України (в редакції, яка була чинна з 18 липня 1964 року) угода може бути визнана недійсною при невідповідності її закону чи іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 Цивільного кодексу України суд повинен у рішенні послатися на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Як роз`яснено у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.243 Цивільного кодексу УРСР, в редакції діючий на час виникнення спірних правовідносин, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Цей договір може бути визнано недійсним з підстав, які передбачені нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 р.)

Згідно зі ст. 243 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдарованому.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких у частині 3 цієї статті зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В той же час, загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені статтею 48 Цивільного кодексу України (в редакції від 18 липня 1963 року), за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону. Правило встановлене цією нормою повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема статей 49, 50, 56, 57, 58 Цивільного кодексу України.

Враховуючи що оспорюваний договір дарування між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 має очевидні ознаки підроблення офіційного документу ( дата складання передує даті отримання дарувальником права власності і відомості про нотаріальне посвідчення правочину збігаються з посвідченням правочину , яким підтверджується набуття права власності на домоволодіння дарувальником, , в договорі відсутня дата дарування), , його слід вважати недійсним , тому що він не відповідає вимогам закону.

Тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Що стосується визнання права власності , при тому що у позивачів не збереглись правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння, то суд виходить із того, що , позивач ОСОБА_2 , її брат ОСОБА_11 та мати спадкодавця ОСОБА_18 набули право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , як спадкоємці першої черги , в рівних частках по 1/3 частки кожний, тому що на момент смерті проживали разом зі спадкодавцем, а ОСОБА_19 і ОСОБА_20 були неповнолітніми дітьми спадкодавця.

Після смерті спадкоємця ОСОБА_11 , який фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері у вигляді 1/3 частки спірного домоволодіння, його спадкоємцем є ОСОБА_3 , який своєчасно звернувся до нотаріальної контори та підтвердив своє бажання прийняти спадщину після смерті батька.

Позивачі отримали відмову нотаріальної контори в наданні свідоцтва про право на спадщину на це домоволодіння і вони позбавлені можливості оформити своє право власності .

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо ~ свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з п. З ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Таким чином, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили в суді своє право власності в порядку спадкування на 1/3 частку спірного домоволодіння кожний.

Що стосується позивача ОСОБА_1 , то встановлено, що вона не проживала однією сім`єю із своєю матір`ю ОСОБА_21 , яка прийняла спадщину після смерті доньки ОСОБА_7 як спадкоємець першої черги. Позивачем не надано доказів на підтвердження своєчасного звернення до нотаріальної контори чи фактичне прийняття спадщини, відповідно до норм законодавства, що діяло на момент виникнення правовідносин, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання права власності на частину домоволодіння слід відмовити.

Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, суд визнає належним способом захисту прав позивачів визнання недійсним договору дарування домоволодіння ОСОБА_4 , скасування попередньої державної реєстрації за ОСОБА_4 , та визнання за позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності в розмірі 1/3 часток спірного домоволодіння.

В задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити .

Судові витрати по справі складаються із судового збору, який становить 1% від ціни позову але ж не менше 1211,20 грн.

Із звіту про оцінку майна вартість спірного домоволодіння становить 252724 грн.

Враховуючи кількість заявлених вимог майнового та немайнового характеру, на виконання ухвали судовий збір визначений по 1789 грн., який сплачений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а ОСОБА_22 сплачено 4 674.44 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Та підлягає поверненню ОСОБА_1 зайво сплачений судовий збір в сумі 2885 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 20.01.1992 року, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 ( РНОКПП НОМЕР_3 ), посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. , за яким ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію № 50503216 від 27.12.2019 року нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 зареєстрованого в реєстрі за ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКППНОМЕР_4 ) право власності на 1/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування .

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКППНОМЕР_5 ) право власності на 1/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування .

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Стягнути з ОСОБА_4 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору

-на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 1789 грн ( одна тисяча сімсот вісімдесят дев`ять грн.. ,00 коп );

-на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір у розмірі 1789 грн ( одна тисяча сімсот вісімдесят дев`ять грн.. ,00 коп. )

Повернути позивачу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зайво сплачений судовий збір у розмірі 2885 (дві тисячі вісімсот вісімдесят п`ять грн. 00 копійок) на рахунок НОМЕР_7 , АТ КБ «ПриватБанк», МФО банку отримувача 305299.

Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 28.02.2025 року.

Сторони можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України або в підсистемі "Електронний суд".

Суддя С. І. Доценко