Справа № 202/3738/24
Провадження № 2/202/516/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Бєсєди Г.В.

за участю секретаря - Голєва А.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 30 вересня 2006 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, та ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 . Далі, між сторонами почались конфлікти, кожен з подружжя мав зовсім різне уявлення про шлюбно-сімейні відносини. Спільне життя з відповідачем стало неможливе через втрату почуття любові та поваги один до одного, різні погляди сторін на життя, різні культурні цінності та відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства, тому згодом подружні стосунки було фактично припинено та сторони припинили спільне проживання. 17 грудня 2014 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідач не займалась та не займається вихованням дитини, не спілкується з дитиною, не відвідувала школу, де навчався син, не цікавилась у педагогів його успіхами та потребами, батьківські збори та святкові ранки не відвідувала. Відповідач не має до дитини материнських почуттів, дитина перестала сприймати її як свою матір та вважає її сторонньою людиною, дії останньої носять суто декларативний характер. Із матір`ю дитина не спілкується, її вихованням займається лише батько.

Дитина зареєстрована та фактично проживає разом із позивачем за зареєстрованим місцем проживання останнього. Утриманням, вихованням, лікуванням та забезпеченням усім необхідним дитини займається саме позивач.

Відповідач не виконує як мати жодного з визначених сімейним законодавством обов`язків, при цьому не була позбавлена інформації стосовно місцеперебування дитини, а з боку батька дитини ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні з сином та прийманні участі у його вихованні.

Оскільки дитина проживає разом із батьком, ОСОБА_1 та перебуває на повному його утриманні, відповідач ніяким чином не бере участі у житті дитини, не фінансує його розвиток, не закриває його базові потреби та не виконує своїх материнських обов`язків, тому позивач вважає за доцільне стягнути із ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини.

Просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , по відношенню до її неповнолітньої дитини ОСОБА_5 та стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину, починаючи стягувати з дня звернення і до досягнення дитиною повноліття.

У судові засідання з`являвся позивач та його представник, просили задовольнити позов у повному обсязі.

У судове засідання, призначене на 11.03.2025 та подальші судові засідання у справі з`являвся відповідач та його представник, заперечували щодо обставин, які викладені у позові, оскільки вони не відповідають дійсності та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач надала відзив на позов, в якому зазначала, що вона постійно спілкується зі своїм сином, турбується за його шкільний та позашкільний розвиток, турбується його вихованням та забезпечує його необхідними речами згідно вікових потреб. Постійно утримує його матеріально, разом з сином вона придбає йому необхідні речі, перераховує грошові кошти на картковий рахунок, відкритий на його ім`я. Про їх сталий зв`язок достеменно відомо батьку, тому він спотворив факти та надав суду неправдиві відомості. Сам факт проживання сина разом з батьком, не позбавляє матір її прав, і не доводить того, що батько краще турбується про виховання сина. Вона має постійне місце роботи, позитивно характеризується.

ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснювала, що вона активно бере участь у житті сина, який з нею також підтримує дружні відносини. Повідомляла подробиці особистого життя дитини. Зазначала, що оскільки з батьком дитини не склалися відносини, зустрічі та спілкування до 2017 року відбувалось через її рідну тітку, яка забирала дитину та приводила до неї. З 2017 року вона вже спілкувалась та домовлялась про зустрічі безпосередньо з дитиною, який вже мав мобільний телефон та можливість приходити до неї на зустрічі без дорослих. Повідомляла, що дитина займається спортом, та вона відвідувала турніри з футболу, в яких він брав участь. У 2013 році, у зв`язку з тим, що з позивачем не склались сімейні відносини, вони розлучилась, та вона була вимушена виїхати з квартири, в якій вони проживали. У зв`язку з відсутністю коштів, вона не змогла забрати дитину з собою, тому дитина залишилась проживати з батьком. У подальшому, у зв`язку з прив`язаністю дитини до батька, з врахуванням думки дитина, вона не вирішувала питання щодо визначення місця проживання дитини з нею, в тому числі і в судовому порядку. Дитину вона бачила, приймала участь у її вихованні. Просила не позбавляти її батьківських прав, оскільки вважає, що позов є необґрунтованим, вимоги є незаконними. Також зазначала, що вона утримує дитину, тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів просила відмовити. Наголошувала, що оскільки дізналась нещодавно про розгляд справи, не змогла зібрати докази, що підтверджують її участь в утриманні дитини.

Представник адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради в судових засіданнях підтримав наданий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 . У судове засідання, призначене на 21.03.2025 не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника.

У судовому засіданні були допитані як свідки сусіди позивача, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які повідомляли, що ОСОБА_5 проживає разом з батьком, який і займається його вихованням. Причини розлучення з матір`ю дитини свідкам не відомі, як і обставини непроживання матір`ю з дитиною.

У судовому засіданні заслухані пояснення дитини ОСОБА_5 , який не бажав висловлювати свою думку щодо позбавлення батьківських прав його матері, просив вирішити це питання відповідно до вимог законодавства. Зазначив, що проживає з батьком, але з матір`ю спілкується, вона його вітає з днем народження, він буває у неї вдома. Однак, його утриманням переважно займається батько, який оплачує його навчання та інші витрати. При цьому зазначав, що й інші особи, окрім батька, приймають участь у його утриманні. Наразі він бажає проживати з батьком, хоча мати йому пропонувала проживати з нею.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2024 року витребувано в адміністрації Державної прикордонної служби інформацію щодо перетину кордону ОСОБА_3 у період з грудня 2017 р. по кінець січня 2024 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, думку дитини, дослідивши докази у справі, приходить до таких висновків.

30 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 513.

Сторони мають спільну дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управлінні юстиції 23 травня 2007 року, актовий запис про народження № 546.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 30 вересня 2006 року в Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції України, актовий запис № 513, розірвано.

Батько ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії АВП № 555024, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори 19 вересня 2000 року.

Нагорний Олександр Вікторович займає посаду начальника Дніпровської міської державної лікарні ветеринарної медицини та за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується копією довідки № 72 від 09.08.2024 та копією характеристики голови профспілкового комітету Дніпровської міської державної лікарні ветеринарної медицини.

Згідно характеристики, яка надана директором та класним керівником Дніпровського україно-мовного ліцею № 53 від 19.02.2024 року, батько ОСОБА_1 , приймає активну участь у вихованні сина, цікавиться успішністю, шкільним життям, відвідує батьківські збори. Мати дитини не відвідувала батьківські збори, в телефонному режимі спілкування з вчителем не було.

Адміністрацією Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок № 4/3-119 від 02.05.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На виконання ухвали суду центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом № 19-83081/18/24 від 29.11.2024 повідомлено, що ОСОБА_3 з грудня 2017 року по 31 грудня 2024 року перетинала державний кордон України, на короткий проміжок часу (7-8 днів), та з 10.09.2021 року перебувала в Україні постійно.

Згідно копії характеристики, підписаною начальником відділу кадрів товариства з обмеженою відповідальністю "Алан", ОСОБА_3 з 16 березня 2010 року працює економістом економічного відділу зазначеного товариства та зарекомендувала себе з позитивної сторони.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Оцінюючи докази у справі, суд не погоджується з висновком адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органом опіки та піклування, № 4/3-119 від 02.05.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим судом обставинам, був прийнятий тільки на підставі пояснень та документів, наданих позивачем ОСОБА_1 , без пояснень матері дитини. Окрім цього, зазначена у висновку думка дитини не відповідає наданим поясненням дитини у судовому засіданні.

Судом при розгляді даної справи не встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно свого сина ОСОБА_5 . Встановлено, що позивач та відповідач після розлучення не спілкуються, не мають будь-якого контакту між собою, що обумовило поведінку матері щодо спілкування з дитиною. Суду не надано достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для неповнолітньої дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Пояснення свідків, які є сусідами позивача ОСОБА_1 стосувались, зокрема, обставин проживання батька з сином, що не заперечується відповідачем у справі, як і не заперечується той факт, що вона особисто не приходила до дитини за місцем проживання, у зв`язку з відносинами, які склались з батьком дитини.

Отже, обставин, які вказували б на наявність підстав для застосування стосовно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, судом не встановлено.

З огляду на це, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини, врахувавши пояснення неповнолітнього ОСОБА_5 та бажання матері спілкуватись з дитиною, брати участь у вихованні дитини, суд доходить висновку про відмову у позові про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_5 .

Щодо стягнення аліментів.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає разом з батьком ОСОБА_1 .

Доказів регулярного матеріального утримання дитини, відповідачем не надано. Відомостей про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб суду також не надано.

Обов`язок по утриманню дитини є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов`язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, а тому є усі підстави для присудження до стягнення з відповідача за цим позовом на аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Згідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

За вимогами ч. 2 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 3, ст. 4, ст. 5 Конвенції про права дитини 20.11.1989 року, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією праві робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Розглядаючи питання про визначення розміру аліментів, суд, згідно ст.ст. 183, 184 СК України, враховує, що відповідач є матір`ю дитини, мешкає окремо від неї, доказів належної та достатньої участі в її утриманні та забезпеченні здорового розвитку не надано. Суд також приймає до уваги, що позивач заявив про визначення аліментів у частці від заробітку і про визначення аліментів у твердій грошовій сумі не клопотав, тому приходить до висновку про визначення розміру аліментів саме у частці від доходу (заробітку) матері.

Відтак, при вирішенні питання щодо присудження до сплати аліментів та їх розміру, суд враховує згідно ст. 182 СК України, матеріальне становище дитини, яка потребує піклування, утримання, мешкає разом із батьком, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, яка є працездатною особою, інших осіб, які перебувають на її утриманні не має, а також інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, матеріальний стан позивача, суд приходить до висновку, що справедливим та співмірним буде визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, які підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Доводи відповідача про те, що вона забезпечує дитину також, не може бути підставою відмови у позові, враховуючи, що аліменти є тим утриманням, суть якого має саме регулярний характер, з тим, щоб за рахунок стабільності таких виплат мало місце планування бюджету з цільовим використанням за для забезпечення життєдіяльності, здоров`я та розвитку дитини та ці витрати мають нести кожен з батьків рівною мірою.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати у справі покладаються на позивача. Отже, витрати зі сплати судового збору щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав покладаються на позивача ОСОБА_1 .

Оскільки позивач при зверненні з позовними вимогами щодо стягнення аліментів до суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 968, 96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 264, 293, 294, 315, 316, 319 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 15 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми за один місяць.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ,, ІНФОРМАЦІЯ_4 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 (дев`яносто шість) коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Г.В. Бєсєда