Справа № 128/2672/17
Провадження № 22-ц/801/656/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 рокуСправа № 128/2672/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В. В.,

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

заявники (правонаступники відповідача) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Левицької-Корчун Вікторії Ігорівни в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2025 року, постановлену у складі судді Вохмінової О. С. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Заява обґрунтована тим, що вказаним рішенням позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу було задоволено: стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики від 31 грудня 2012 року, 20 грудня 2013 року в розмірі 118 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року еквівалентно 3 163 438, 99 грн, а також суму боргу за договором позики від 26 вересня 2017 року в розмірі 23 500 грн; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 25 березня 2011 року, 26 вересня 2017 року в розмірі 112 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року еквівалентно 3 002 586,16 грн.

Рішення суду набрало законної сили 26 червня 2018 року, виконавчі листи видані, при примусовому виконанні рішення відбулось часткове погашення боргу, а також заміна стягувача ОСОБА_2 на ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями його майна є діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , до яких перейшов обов`язок із погашення боргу перед кредиторами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Разом з тим, під час збору документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій щодо оформлення спадкових прав, в особистих речах ОСОБА_5 спадкоємці знайшли його надруковані письмові пояснення із підписом ОСОБА_5 , його записний зошит, оригінали розписок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що спростовують обставини виникнення боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і суму боргу.

Так, в письмових поясненнях, на яких міститься власноручний підпис ОСОБА_5 , він надає детальну інформацію щодо обставин складення боргових розписок від 31 грудня 2012 року на суму 90 000 доларів США та від 20 грудня 2013 року на суму 50 000 доларів США, наданих ОСОБА_1 . Дані розписки було складено в 2017 році за неіснуючими борговими зобов`язаннями виключно для створення у ОСОБА_5 кредиторської заборгованості, оскільки у останнього на той час вже існував спір з його колишньою дружиною ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, який розглядався Вінницьким районним судом. І після вирішення цього спору, отримані ОСОБА_1 кошти за розписками мали бути повернуті ОСОБА_1 назад ОСОБА_5 . Саме з цих підстав ОСОБА_5 в судовому засіданні визнав позовні вимоги ОСОБА_1 беззастережно.

Крім того, із записника ОСОБА_5 (загальний зошит у твердій обкладинці зеленого кольору), в якому він вів облік своїх боргових зобов`язань, а також облік динаміки погашення боргів, вбачається, що в період з серпня 2011 року по грудень 2013 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 кошти на погашення боргу в доларах США та гривнях, що було зафіксовано в цьому ж зошиті і підтверджено підписом ОСОБА_1 .

Згідно висновку експерта № СЕ-19/102-24/15939-ПЧ від 27 серпня 2024 року підписи, що містяться на кожній із сторінок пояснень, в яких описуються обставини виникнення боргових розписок та їх справжня природа і мета створення, належать ОСОБА_5 . Підпис, що міститься на розписках, написаних ОСОБА_8 про отримання коштів є ідентичним підписам, які містяться у зошиті ОСОБА_5 навпроти дат та сум про отримання коштів.

Крім того, спадкоємцями також було знайдено оригінал розписки ОСОБА_2 , яка датована 10 жовтня 2017 року, згідно якої ОСОБА_2 підтвердив, що ціна позову на 112 000 доларів США складається із сум: 21 450 доларів США, включаючи судові витрати - належить ОСОБА_2 , а решта суми 90 550 доларів США кошти інших позичальників, на які він не претендує і зобов`язується повернути їх ОСОБА_5 після розрахунку з ним.

Тобто, заявленої ОСОБА_2 до стягнення у даній справі суми боргу 112 000 доларів США фактично не існувало.

Таким чином, 27 серпня 2024 року ОСОБА_4 , як правонаступниці ОСОБА_5 , стало відомо, що суми боргу її покійного батька ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які були стягнуті судовим рішенням у даній справі, не відповідають фактичним обставинам. Такі обставини існували на час прийняття рішення і суттєво впливали на розгляд даної справи і об`єктивність прийнятого судом рішення і є нововиявленими в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Покликаючись на викладене, правонаступники ОСОБА_5 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у поданій заяві просили скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2018 року за нововиявленими обставинами та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2025 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що обґрунтовуючи вимоги про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, заявники не вказали жодної істотної обставини (факту), яка має значення для справи і яка пов`язана з матеріалами справи та впливає на оцінку вже досліджених судом доказів, а також для об`єктивного розгляду спору.

Твердження про відсутність боргу перед ОСОБА_1 або про наявність боргу в значно меншому розмірі, суд вважав безпідставним.

Письмові пояснення ОСОБА_5 , на які посилаються заявники, а також записи в журналі, які вів ОСОБА_5 з приводу боргових зобов`язань, не є належними, допустимими і достовірними доказами у даній справі в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, оскільки при розгляді справи по суті сам ОСОБА_5 визнавав і підтверджував борг станом на 05 жовтня 2017 року перед ОСОБА_1 в сумі 118 000 доларів США і 23 500 грн, а перед ОСОБА_2 в сумі 112 000 доларів США, а при примусовому виконанні рішення частково погасив борг.

Обставини написання письмових пояснень ОСОБА_5 , які додані до заяви про перегляд рішення за нововиявленим обставинами, і дата написання цих пояснень, невідомі суду і за життя самим боржником ОСОБА_5 не були надані для розгляду, зокрема під час можливого перегляду рішення на підставі глави V ЦПК України.

Також суд не вважав належним і допустимим доказом для перегляду рішення за нововиявленими обставинами розписку, написану від імені ОСОБА_2 11 жовтня 2017 року, оскільки з даної розписки не зрозуміло, кому вона надана, при яких обставинах і які правовідносини і між ким вона може підтвердити або спростувати. Сам представник ОСОБА_2 адвокат Головчук В. А. заперечив написання розписки ОСОБА_2 , крім того в судовому засіданні представники сторін визнали, що на підставі договору від 02 вересня 2021 року відбулась переуступка боргу в сумі 112 000 доларів США ОСОБА_6 , який в подальшому підтвердив про його повне погашення 14 грудня 2023 року.

Таким чином, обставини, викладені заявниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в заяві, не є тими істотними обставинами, на підставі яких може бути переглянуте рішення відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Доказування щодо наявності боргу в меншому розмірі або взагалі відсутності боргу не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, представник заявників подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2025 року справу призначено до розгляду на 13 березня 2025 року о 10 год. 40 хв. та в подальшому за клопотанням представника заявників відкладено на 20.03.2025 року о 09 год. 00 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у перегляді рішення за нововиявленими обставинами.

Реальні боргові правовідносини, що існували між ОСОБА_5 та його кредиторами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 докорінно і суттєво відрізняються від встановлених судом обставин щодо розміру існуючої заборгованості перед останніми.

Унаслідок урахування цих обставин суд міг би суттєво змінити, або прийняти інше рішення, ніж те, яке було прийняте.

На час розгляду справи наведені обставини, як нововиявлені, не були відомі суду, та не були відомі їм, як заявникам. У даному випадку, особи, що звернулись із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення є відмінними від особи відповідача, що приймав безпосередню участь у даному судовому процесі.

Правові підстави для звернення до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у останніх виникло лише після набуття ними прав спадкоємців відповідача та, відповідно, обов`язків, як спадкоємців останнього, щодо задоволення вимог кредиторів повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, до цього часу, заявники не були наділені ані правами, ані обов`язками, що належали ОСОБА_5 . При цьому, законодавець чітко зазначає, що обставини, які характеризуються, як нововиявлені мали бути невідомі саме особі, яка звертається із такою заявою, а не відповідачу або іншій стороні.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просить стягнути із заявників 6 000 грн понесених судових витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2018 року № 128/2672/17, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу було задоволено: стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики від 31 грудня 2012 року, 20 грудня 2013 року в розмірі 118 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року еквівалентно 3 163 438, 99 грн, а також суму боргу за договором позики від 26 вересня 2017 року в розмірі 23 500 грн; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 25 березня 2011 року, 26 вересня 2017 року в розмірі 112 000 доларів США, що станом на 05 жовтня 2017 року еквівалентно 3 002 586,16 грн (а. с. 148-150, том 1).

Зі змісту рішення встановлено, що відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_9 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнали у повному обсязі. Відповідач ОСОБА_5 пояснив, що дійсно брав в борг у позивачів вказані суми, власноручно писав розписки, без примусу. В зв`язку з відсутністю доходу і важкою хворобою борг він повернув лише частково ОСОБА_1 в сумі 22 000 доларів США. Вважає, що це його особисті зобов`язання, а не сім`ї і він не відмовляється від виконання зобов`язання.

Рішення суду набрало законної сили 26 червня 2018 року, сторонами не оскаржувалось.

ОСОБА_1 визнав, що під час примусового виконання рішення ОСОБА_5 погасив борг частково, на суму 23 500 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 жовтня 2021 року № 128/2672/17 замінено стягувача ОСОБА_2 на правонаступника ОСОБА_6 в зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги (цесія) від 22.08.2021 року. Згідно умов договору ОСОБА_2 відступив ОСОБА_6 право вимоги боргу за договорами позики від 25 березня 2011 року та від 26 вересня 2017 року, що стягнуті за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2018 року в розмірі 112 000 доларів США (а. с. 32, провадження №6/127/710/21).

Сторони визнали, що дане виконавче провадження завершене в зв`язку з тим, що ОСОБА_6 повідомив про погашення боргу 14 грудня 2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 квітня 2024 року серії НОМЕР_1 (а. с. 227, том 1).

Спадкоємцями ОСОБА_5 за заповітом від 15 грудня 2023 року є його діти в рівних частках донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 (а. с. 188, том 1).

На підставі заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 приватним нотаріусом ВМНО Нідзельською І. Є. 11 вересня 2024 року заведено спадкову справу № 67/2024 (а. с. 221, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Частиною першою статті 423 ЦПК України передбачено, що рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті у зв`язку з нововиявленими обставинами.

У постанові Великої Палати Верхового Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 919/11027/18, провадження № 12-7згв22, зроблено висновок, що нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17, провадження № 14-549зц18, пункт 26).

У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 345/1362/20, провадження № 61-8675св21, зроблено висновок, що обставини, які могли бути встановлені при розгляді справи в разі виконання учасниками справи та судом вимог процесуального закону (змагальність, диспозитивність тощо), не можуть визнаватися нововиявленими.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя, як така, не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) за умови відсутності зловживання. У цьому контексті ЄСПЛ неодноразово наголошував, що сама по собі наявність у національних законодавствах процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами не суперечить праву на справедливий судовий розгляд та принципу правової визначеності, якщо зазначений вид перегляду використовується для виправлення помилок правосуддя (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти росії», від 06 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2).

Процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами має бути використана у спосіб, сумісний із пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Ключовим для розуміння природи зазначеного виду перегляду судових рішень є тлумачення поняття «нововиявлені обставини». ЄСПЛ зауважує, що процедура скасування судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що віднайдено докази, які раніше не були об`єктивно доступними та які можуть призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка вимагає скасування судового рішення, має довести, що вона не мала можливості надати суду докази до закінчення судового розгляду і що такі докази мають вирішальне значення для справи.

Системний аналіз практики ЄСПЛ щодо перегляду судових рішень дозволяє зробити висновок, що нововиявленими обставинами можуть бути визнані обставини, які: а) існували під час розгляду справи судом; б) не були відомими суду та учасникам справи під час розгляду справи судом; в) мають істотне значення для справи і можуть призвести до іншого результату судового розгляду (тобто, коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте) (рішення ЄСПЛ від 26 червня 2018 року у справі «Industrial Financial Consortium Investment Metallurgical Union проти України», від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України»).

Враховуючи викладене, як за чинним процесуальним законодавством, так і за сталою практикою ЄСПЛ, до нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.

Визначені законодавчо як нововиявлені, ці обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Такі обставини мають бути відповідним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Отже, процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає існування доказу або факту, який має значення для з`ясування обставин справи, раніше не був відомий, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18, провадження № 12-7звг22).

У справі, що розглядається, заявники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є спадкоємцями відповідача ОСОБА_5 , зазначають, що нововиявленою обставиною у справі є фактична відсутність боргових зобов`язань їх батька у заявленому розмірі перед позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а написані ОСОБА_5 розписки були штучними, складеними ним з метою уникнення поділу майна із дружиною ОСОБА_7 і врахування боргу при визначенні часток подружжя, про що спадкоємцям стало відомо лише 27 серпня 2024 року після проведення почеркознавчої експертизи.

Проте апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, вважає, що зазначені обставини не є нововиявленими у розумінні процесуального закону.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає повністю обґрунтованими висновки місцевого суду про те, що надані заявниками письмові пояснення ОСОБА_5 , записи із журналу ОСОБА_5 , написана від імені ОСОБА_2 розписка, не є належними та допустимими доказами відсутності заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка була предметом позову у цій справі.

При цьому місцевий суд слушно зауважив, що при розгляді справи ОСОБА_5 повністю визнав позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а згодом виконував рішення суду, що не заперечується сторонами.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає безпідставними твердження заявників про те, що обставини, які характеризуються, як нововиявлені мали бути невідомі саме особі, яка звертається із такою заявою, а не відповідачу або іншій стороні.

Так, заявники є спадкоємцями та правонаступниками ОСОБА_5 , а отже, до них перейшли права та обов`язки померлого ОСОБА_5 , якими він розпорядився на власний розсуд, визнавши позовні вимоги у повному обсязі та виконуючи рішення суду.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що наведені заявниками обставини не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а зводяться до власного тлумачення ними норм права та незгоди із судовим рішенням, і не є підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами в розумінні глави 3 розділу V ЦПК України, а відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просить стягнути на його користь із заявників 6 000 грн судових витрат на правничу допомогу, понесених ним у суді апеляційної інстанції.

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції адвокат Головчук В. А. надав суду:

- договір №2ЯО про надання правничої допомоги від 28 жовтня 2024 року (а. с. 134, том 2);

- рахунок №2ЯР від 21 лютого 2025 року на оплату правничої допомоги у розмірі 6 000 грн (а. с. 135, том 2);

- акт №2ЯР виконаних робіт від 24 лютого 2025 року (а. с.136, том 2);

- детальний опис робіт №2ЯР від 24 лютого 2025 року (а. с. 137, том 2);

- докази надсилання вказаних документів стороні заявників.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також їх представник до закінчення судових дебатів у справі, не скористались своїм правом на подання заперечень проти заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд доходить висновку про стягнення із заявників на користь ОСОБА_2 по 3 000 грн понесених ним витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Левицької-Корчун Вікторії Ігорівни в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 3 000 грн (три тисячі грн) понесених витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський