Справа № 303/4158/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Мацунич М.В.

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року у складі судді Гутій О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінмарк» і ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,-

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінмарк», ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.05.2007 між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» в особі Мукачівського відділення № 2 Закарпатської філії ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір № 143/ФКВ-07, згідно якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 8000,00 (вісім тисяч) доларів США строком на 180 місяців, процента ставка за користування кредитом складала 14,00 (чотирнадцять) % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором, 24.05.2007 року між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 143/ФКВІП-07-01 (майнова порука), предметом даного договору іпотеки є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з інфляційними процесами, які відбулися в Україні у 2008-2010 роках, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі не виконала і між банком та позичальником виник судовий спір з приводу стягнення заборгованості. Зазначає, що зобов`язання перед банком вона не виконала в повному обсязі, хоча сплатила більше половини кредитних коштів.

В подальшому з публікації в газеті «Голос України» в 2015 році їй стало відомо, що банк визнаний неплатоспроможним і розпочата процедура його ліквідації.

22.12.2019 з листа, надісланого відповідачем ОСОБА_2 , їй стало відомо, що ОСОБА_2 та ТОВ Фінансова компанія «Фінмарк» уклали Договір купівлі продажу прав вимоги щодо права вимоги за кредитним договором № 143/ФКВ від 24.05.2007 та відступлення права вимоги за договором іпотеки № 143 від 24.05.2007.

12.09.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» та ОСОБА_2 був укладений попередній договір № 1097/09-19 про наступне: в разі перемоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» на відкритих торгах (аукціоні) з реалізації права вимоги за кредитним договором № 143/ФКВ-07 від 24.05.2007, ТОВ ФК «Фінмарк» зобов`язується продати відступити право вимоги (майнові права) за кредитним договором, яке буде придбано у кредитора.

30.09.2019 ОСОБА_2 здійснила оплату за переуступку прав вимог за попереднім договором 1097/09-19.

31.10.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» - та ОСОБА_2 був укладений Договір № 1097/09-19 купівлі-продажу прав вимоги. За цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність права вимоги, яке належить продавцю на підставі укладеного з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» договору купівлі-продажу майнових прав № 2040/К від 22.10.2019.

Відповідно до витягу з додатку до Договору № 1097/09-19-К про купівлю-продаж права вимоги від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 набула права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 143/ФКВ-07 від 24.05.2007 на суму боргу 213 190,30 гривень.

Позивач вважає, що зміст правочинів, укладених між ОСОБА_2 та банком про відступлення права вимоги суперечать вимогам Цивільного кодексу України, а тому ці правочини підлягають визнанню недійсними.

Зазначає, що фізична особа ОСОБА_2 не наділена правом надавати фінансові послуги та бути стороною правочину про відступлення права вимоги по кредитному договору та договору забезпечення виконання зобов`язання. Зазначає, що на момент початку процедури ліквідації банк не змогла повністю виконати зобов`язання та борг позивача перед банком станом на грудень 2014 року становив 2700 євро, що на момент укладення оспорюваного договору був еквівалентний 85 000,00 гривень.

Однак, банк безпідставно визначив її заборгованість в розмірі 213 190,30 гривень, тому вважає такі дії незаконними. В подальшому ОСОБА_2 придбала від Фінмарк право вимоги до позичальника на загальну суму 213 190,30 гривень. Крім того зазначає, що укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги від 31.10.2019 є договором факторингу, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить ЦК України.

За вказаних обставин позивач просила визнати недійсним Договір № 1097/09-К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 31.10.2019, укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінмарк», від імені якого діяла уповноважена особа ОСОБА_5 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 березня 2021 року головуючим суддею було визначено суддю ОСОБА_6 .

Ухвалою апеляційного суду від 30 березня 2021 року провадження у справі відкрито, а ухвалою цього ж суду від 12 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 28 вересня 2023 року суддю ОСОБА_6 звільнено з посади судді Закарпатського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 жовтня 2023 року визначено для розгляду колегію суддів у складі: головуючого (судді-доповідача) ОСОБА_7 , суддів Фазикош Г.В., ОСОБА_8 .

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 26 березня 2024 року суддю ОСОБА_7 звільнено з посади судді Закарпатського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 квітня 2024 року визначено для розгляду колегію суддів у складі: головуючого (судді-доповідача) Джуги С.Д., суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року колегією суддів у складі головуючого (судді-доповідача) Джуги С.Д., суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В. цивільну справу №303/4158/20 прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

У письмових поясненнях, які фактично є відзивом на апеляційну скаргу, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк» - Врадій А.П. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Судова колегія, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Згідно з положеннями ч.1 ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Спір між сторонами виник з приводу визнання Договору №1097/09-К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 31.10.2019, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк», недійсним. Як на підставу для визнання вказаного правочину недійсним позивач посилається на те, що укладання такого договору на користь фізичної особи суперечить положенням статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки кредитором може бути тільки банк або інша фінансова установа.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, відтак ОСОБА_2 як фізична особа, мала права укладати Договір № 1097/09-19 купівлі-продажу прав вимоги від 31 жовтня 2019 року, а тому підстави, передбачені статями 203, 215 Цивільного кодексу України, для визнання його недійсним відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини перша та друга статті 203 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правовий висновок щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон N 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону N 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону №2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону №2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені в статті 6 Закону N 2664-III.

Крім того, в постанові від 16 березня 2021 року в справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом №2664-III умови; 5) мета договору полягає в наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18, пункт 61), встановлена в твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18, пункт 106).

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24.05.2007 між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк» в особі Мукачівського відділення № 2 Закарпатської філії ТОВ «Укрпромбанк» було укладено кредитний договір №143/ФКВ-07, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 8000,00 (вісім тисяч) доларів США строком на 180 місяців, процента ставка за користування кредитом складала 14,00 (чотирнадцять) % річних (а.с.7-13).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором, 24.05.2007, між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір №143фквіп-07-01 (майнова порука), предметом даного договору іпотеки є домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.14-16).

12 вересня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» та ОСОБА_2 був укладений попередній договір №1097/09-19 про наступне: в разі перемоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» на відкритих торгах (аукціоні) з реалізації права вимоги за кредитним договором № 143/ФКВ-07 від 24.05.2007, ТОВ ФК «Фінмарк» зобов`язується продати відступити право вимоги (майнові права) за кредитним договором, яке буде придбано у кредитора. Ціна продажу права вимоги становить 85000,00 грн.( а.с. 17-18).

31 жовтня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» та ОСОБА_2 був укладений Договір №1097/09-19 купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність права вимоги, яке належить продавцю на підставі укладеного з Публічним Акціонерним Товариством «Дельта Банк» договору купівлі-продажу майнових прав № 2040/К від 22.10.2019 року. Ціна продажу права вимоги становить 85000,00 грн. (а.с.19-20).

Відповідно до Витягу з додатку до Договору № 1097/09-19-К про купівлю-продаж права вимоги від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 набула права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №143/ФКВ-07 від 24.05.2007 на суму боргу 213190,30 гривень (а.с. 21).

Здійснивши аналіз форми та змісту оспорюваного договору, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такий є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а також спірний Договір відступлення не є договором про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, встановивши, що оспорюваний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, взявши до уваги зміст положень статей 512-518 ЦК України, дійшов вірного висновку про можливість укладення такого договору фізичною особою відповідачем ОСОБА_2 , а відтак і про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання Договору №1097/09-19 купівлі-продажу прав вимоги від 31 жовтня 2019 року недійсним.

Посилання позивача на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за яким кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту є безпідставними, так як мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання і не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, не позбавляє право кредитора укладати договори відступлення права вимоги за кредитним договором та забезпеченням, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Отже, після укладення договору про відступлення права вимоги, обсяг прав та обов`язків позивача не змінився, оскільки був змінений лише кредитор в існуючому зобов`язанні, а, відтак, відсутні підстави вважати, що укладеним оспорюваним правочином порушені права позивача.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання недійсним Договору №1097/09-19 купівлі-продажу прав вимоги від 31 жовтня 2019 року не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки такий укладений в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством, первісний кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до вимог ЦК України, сторонами дотримано письмової форми правочину, при укладенні правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб, і на момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановленні частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 березня 2025 року.

Головуючий :

Судді: