Провадження № 22-ц/801/543/2025, № 22-ц/801/719/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 рокуСправа № 127/39439/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/39439/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційними скаргами представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Левицької Оксани Іванівни на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року про відмову у прийнятті зустрічного позову та на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2025 року, -

встановив:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи позовну заяву тим, що 29.08.2020 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що зроблено відповідний актовий запис №1410.

В період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя у сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та обов`язки, взаємну втрату любові один до одного, внаслідок чого шлюб існує формально. Враховуючи наведені обставини, позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачем.

Відповідачем ОСОБА_2 через представника - адвоката Левицьку О.І. подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що заявлена ОСОБА_2 заява, як зустрічна, за своєю суттю не є зустрічною вимогою, оскільки в ній відповідач не захищає самостійного права й охоронюваного законом інтересу проти пред`явленої до неї вимоги позивачем, а фактично не заперечує проти розірвання шлюбу.

Не погоджуючись з вище зазначеною ухвалою представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Левицька О.І подала апеляційну скаргу в якій зазначила, що місцевий суд безпідставно констатував порушення заявником вимог ч. 2 ст. 193 ЦПК України та застосував наслідки, передбачені ч. 3 ст. 194 ЦПК України. Представник відповідача вважає що одночасний розгляд даних позовів є доцільним, буде сприяти здійсненню та охороні конституційних прав відповідачки. Просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року скасувати а справу направити для подальшого розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 29.08.2020 року у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що зроблено відповідний актовий запис №1410. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі на рішення Вінницького міського суду від 28 січня 2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Левицька О.І. зазначила, що відповідачка не погоджується з мотивувальною частиною рішення в якій не відображено обставини справи з наданими на підтвердження доказами. Просить дослідити докази надані відповідачкою до суду першої інстанції на підтвердження обставин та надати їм оцінку виклавши в мотивувальній частині рішення суду, таким чином змінити оскаржуване рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 надіслав відзив на апеляційну скаргу, де просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник адвокат Верещак В.М. в судовому засіданні просили суд апеляційні скарги задовольнити, виклавши мотивувальну частину рішення на підставі доказів наданих відповідачкою до апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Івасик Ю.О в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, просили суд ухвалу та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Позиція суду апеляційної інстанції щодо апеляційної скарги на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Під час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що вимога про розірвання шлюбу, яка заявлена відповідачем ОСОБА_2 як зустрічна, за своєю суттю не є зустрічною вимогою, оскільки в ній відповідач не захищає самостійного права й охоронюваного законом інтересу проти пред`явленої до неї вимоги позивачем, а фактично не заперечує проти розірвання шлюбу.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року в справі N 592/2083/15-ц сформульовано правовий висновок, згідно якого право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Таке право може бути реалізовано за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", судам роз`яснено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов до або під час попереднього судового засідання (частина перша статті 123 ЦПК України, а треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу шляхом пред`явлення позову до однієї чи обох сторін до закінчення судового розгляду (частина перша статті 34 ЦПК України. Позовні вимоги кількох осіб до одного й того ж відповідача або позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову (наприклад, позови кількох осіб про стягнення зарплати чи про поновлення на роботі).

На вказані положення посилався також Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року в справі N 641/378/19 (провадження N 61-11263св19).

Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним.

При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову:

- або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин;

- або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

В постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі N 686/22243/16-ц (провадження N 61-20223св18) вказано, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. За своєю сутністю зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог виключає задоволення вимог позивача. Умовами пред`явлення зустрічного позову є: 1) взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; та 2) доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень. Ураховуючи те, що первісний та зустрічний позови не є взаємопов`язаними, виникли з різних правовідносин і їхній сумісний розгляд є недоцільним та затягне розгляд справи, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви відповідача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі N 916/542/18 зазначено, що взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно визначився з тим, що заявлена відповідачем ОСОБА_2 як зустрічна позовна заява , за своєю суттю не є зустрічною вимогою, оскільки в ній відповідач не захищає самостійного права й охоронюваного законом інтересу проти пред`явленої до неї вимоги позивачем, а фактично не заперечує проти розірвання шлюбу.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відмову у прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 .

Позиція суду апеляційної інстанції щодо апеляційної скарги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2025 року.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

По справі встановлено, що 29.08.2020 року сторони зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що зроблено відповідний актовий запис №1410. Після укладення шлюбу відповідач змінила своє дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

В період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя у сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та обов`язки, взаємну втрату любові один до одного.

Шлюб існує лише формально, а тому збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя

Позивач, звертаючись до суду із позовом, наполягає на розірванні шлюбу, зазначає, що сім`я фактично припинила своє існування , її збереження не можливе та є недоцільним.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Як зазначено позивачем у позовній заяві та не заперечувалось відповідачем, сторони припинили подружні стосунки та не проживають разом, не ведуть спільного господарства.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п. 10 постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Із позовної заяви вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, також про це зазначає у відповіді на відзив.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивача і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки шлюб існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційні скарги представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Левицької Оксани Іванівни залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник