АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

24 березня 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/13874/24

провадження № 22-ц/822/366/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Розумовський Олександр Сергійович, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору позики, прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 15 березня 2025 року представник Розумовський О. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направив до Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року не може бути прийнята до розгляду апеляційним судом і підлягає поверненню скаржнику з наступних підстав.

До основних засад судочинства належить, зокрема й забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Аналогічні за змістом правила передбачені у пунктах 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України.

У Рішенні від 17 березня 2020 року № 5-р/2020 Конституційний Суд України звернув увагу на те, що право на апеляційний перегляд справи, визначене пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, є гарантованим правом на перегляд у суді апеляційної інстанції справи, розглянутої судом першої інстанції по суті. Водночас цей конституційний припис не позбавив законодавця повноваження передбачити можливість апеляційного оскарження будь-якого рішення, що його ухвалює суд під час розгляду справи, але не вирішує її по суті, або встановити обмеження чи заборону на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті. Встановлені обмеження або заборона на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень, якими справа не вирішується по суті, не можуть бути свавільними, а мають застосовуватися з легітимною метою, бути домірними (пропорційними) та обґрунтованими, не повинні порушувати сутність конституційного права особи на судовий захист.

У частині другій статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається (частина друга статті 352 ЦПК України). Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Водночас питання з визначення критеріїв, за яких ухвали підлягають оскарженню в апеляційному порядку, виникали у практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та вирішувалися його об`єднаною палатою. Зокрема:

1) у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 296/2944/16-ц (провадження № 61-6555сво18) зазначено, що у статтях 175, 293 ЦПК України у редакції 2004 року не міститься прямої заборони оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у визнанні мирової угоди, у пункті 8 частини першої статті 293 цього Кодексу передбачено право оскарження в апеляційному порядку ухвали про визнання мирової угоди за клопотанням сторін. У зв`язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про те, що така ухвала суду не може бути оскаржена в апеляційному порядку, не відповідає як принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права і рішенням Конституційного Суду України;

2) у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження № 61-19138сво18) зроблено висновок, що тлумачення пункту 15 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року має відбуватися з урахуванням можливості / неможливості поновити свої права особою, яка подає апеляційну скаргу, в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду. Ухвала про відмову в залишенні заяви без розгляду не перешкоджає подальшому провадженню у справі (не є остаточним рішенням), а тому особа має право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу про відмову в залишенні заяви без розгляду разом із рішенням суду першої інстанції;

3) у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 756/671/16-ц (провадження № 61-42865сво18) вказано, що ухвала суду першої інстанції за результатами вирішення питання про привід боржника може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб, аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.

Отже, об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з урахуванням висновків Конституційного Суду України при застосуванні норм процесуального права щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції послідовно сформулювала підхід, за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню. В основу підходу покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист.

Суть цього підходу полягає в такому:

1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України, є самостійними об`єктами апеляційного оскарження;

2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України);

3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо від рішення, якщо це зумовлено потребою судового захисту процесуальних прав та інтересів особи.

Тож ухвала суду, яка не зазначена у переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України, може бути оскаржена окремо від рішення суду, якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист.

З такими висновками погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23) та констатувала що з урахуванням основних засад судочинства й необхідності забезпечення права на апеляційний перегляд будь-яка ухвала суду першої інстанції підлягає апеляційному оскарженню або самостійно, або разом із рішенням суду по суті спору.

За змістом частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо: 1) апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено; 2) до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження особа, яка подала скаргу, подала заяву про її відкликання; 3) скаргу подано в інший спосіб, ніж до суду апеляційної інстанції; 4) скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року, якою вирішено питання прийняття до розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору позики та об`єднання в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних, не є об`єктом самостійного апеляційного оскарження згідно з переліком, наведеним в частині першій статті 353 ЦПК України, та не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

А тому апеляційна скарга ОСОБА_1 на вказане судове рішення не може бути прийнята до розгляду апеляційним судом і підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлений можливості в подальшому оскаржити в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції від 07 березня 2025 року разом із рішенням суду першої інстанції по суті спору.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 357 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

Ухвалив:

Відмовити у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року до розгляду і повернути її заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Чернівецького

апеляційного суду Олександр ОДИНАК

Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА