П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Київ

Справа № 378/172/24

Провадження № 22-ц/824/3612/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 19 березня 2025 року

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач за первісним позовом відповідач

за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом позивач

за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 03 жовтня 2024 року, ухваленого у складі судді Скороход Т.Н., -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що особовий рахунок № НОМЕР_1 в дворі, головою якого була його прабаба ОСОБА_4 , в особистій власності господарства перебували будівлі: житловий будинок, 1925 року побудови, хлів 1959 року побудови. Житловий будинок 1963 року побудови.

Син голови двору, ОСОБА_5 , в зв`язку з одруженням з ОСОБА_6 , вибув в двір особовий рахунок № НОМЕР_2 і на час побудови ОСОБА_4 вказаного будинку, був членом двору, головою якого була ОСОБА_7 .

Дочка голови двору ОСОБА_8 вибула з двору в 1956 році в м. Жашків тобто на час побудови ОСОБА_4 вказаного будинку була відсутня 7 років.

Дочка голови двору, його баба, ОСОБА_9 відразу після одруження 21.04.1962 року з його дідом ОСОБА_10 вибула у двір особовий рахунок № НОМЕР_3 та стала його членом.

Єдиним забудовником житлового будинку 1963 року побудови, розташованого по АДРЕСА_1 , єдиним членом і головою двору особовий рахунок № НОМЕР_1 була його прабаба ОСОБА_4 , яка набула право власності на вищевказаний житловий будинок згідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».

В 1966 році у належний ОСОБА_4 житловий будинок, 1963 року побудови, розташований по АДРЕСА_1 , вселилися його (позивача) баба ОСОБА_11 із сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його (позивача) дід ОСОБА_10 .

Відсутні відомості про передачу будинку до майна колгоспного двору після вселення у 1966 році в будинок сім`ї ОСОБА_13 , його (позивача баби та діда).

На час набуття чинності Законом України «Про власність» суб`єктний склад двору не змінився.

Рішенням виконкому Ставищенської районної ради народних депутатів № 163 від 22.10.1991 «Про затвердження списків власників будинку по Сніжківській сільській Раді народних депутатів» власником житлового будинку АДРЕСА_1 визнана ОСОБА_4 .

Як вбачається з довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок до 01.01.2013 р. не була проведена.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформації щодо державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок відсутня.

ІНФОРМАЦІЯ_2 його баба ОСОБА_4 померла, спадщину після смерті якої прийняла її дочка, його (позивача) баба, ОСОБА_11 , спадкоємиця за заповітом, посвідченим 11.03.2000 Сніжківською сільською радою Ставищенського району Київської області, за реєстром № 19, яка отримала 10.04.2002 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його баба, ОСОБА_11 , спадщину після смерті якої прийняв він, позивач, спадкоємець за заповітом, посвідченим 13.06.2007 Сніжківською сільською радою Ставищенського району Київської області, за реєстром № 30, який отримав 02.08.2013 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.

Спадкоємцем за законом першої черги, який в силу непрацездатності за віком мав право на обов`язком частку в спадщині, проте подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини був чоловік спадкодавці, його дід ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На його (позивача) заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний померлій житловий будинок державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомості.

Відповідно до технічного паспорта на вищевказаний житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , за вказаною адресою на приватизованій земельній ділянці розташовані: житловий будинок «А» з прибудовою «а», прибудовою «а1» та ґанком «а2», загальною площею 67,1 м2, житловою площею 42,7 м2, погріб з шийкою «В/пг/», погріб з шийкою «Г/пг/, гараж-прибудова «б», сарай «Б»; сарай-прибудова «в», літня кухня «В», колодязь питний № 1, ворота з хвірткою № 2, огорожа № 3.

Вважає, що ОСОБА_11 за життя, в силу прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , набула право власності за заповітом на вищевказаний житловий будинок, а тому це право увійшло до складу спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_5 внаслідок смерті останньої.

Позивач просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 баби ОСОБА_11 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 67,1 м2, житловою площею 42,7 м2, вартістю 264000 гривень.

Ухвалою судді Ставищенського районного суду 21 березня 2024 року відкрито провадження та справу призначено до підготовчого засідання.

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовомдо ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 , 1963 року побудови, належав до майна колгоспного двору, на час припинення якого в ньому проживали та набули право власності в його майні ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, спадщину після смерті якої прийняла її дочка, ОСОБА_11 , спадкоємиця за заповітом, посвідченим 11.03.2000 Сніжківською сільською радою Ставищенського району Київської області, за реєстром № 19, яка отримала 10.04.2002 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_11 , спадщину після смерті якої прийняв позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , спадкоємець за заповітом, посвідченим 13.06.2007 Сніжківською сільською радою Ставищенського району Київської області, за реєстром № 30, який отримав 02.08.2013 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер його дід ОСОБА_10 , спадщину після смерті якого прийняв він, спадкоємець за заповітом посвідченим 10 серпня 2015 року секретарем виконкому Сніжківської сільської ради Ставищенського району Київської області Мосійчук Г.В., який отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.

На його (позивача) заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну померлому 1/3 частину вказаного житлового будинку, державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомості.

Позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 діда ОСОБА_10 на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ставищенського районного суду 22 липня 2024 року відкрито провадження за зустрічною позовною заявою, об`єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 з первісним позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою Ставищенського районного суду від 29 серпня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 03 жовтня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 баби ОСОБА_11 на 2/3 (дві третіх) частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 67,1 кв. метри, житловою площею 42.7 кв. метри, вартістю 176 000 (сто сімдесят шість тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 діда ОСОБА_10 на 1/3 (одну третю) частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 67,1 кв. метри, житловою площею 42.7 кв. метри, вартістю 88 000 (вісімдесят вісім тисяч) гривень.

Задовольняючи первісний позов частково та задовольняючи зустрічний позов в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_11 за життя набула права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як на майно колгоспного двору та на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 матері ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_1 набув право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 баби ОСОБА_11 на 2/3 частини вказаного житлового будинку, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково.

ОСОБА_10 за життя набув права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як на майно колгоспного двору, а позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 набув право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 діда ОСОБА_10 на 1/3 частину вказаного житлового будинку.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити а у задоволені зустрічного позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Зазначає, що на момент побудови будинку діяв Цивільний кодекс РСР 1922 року, згідно якого не було встановлено процедуру автоматичного набуття права власності на нерухоме майно внаслідок вселення до нього а також те, що в матеріалах справи відсутні відомості про передачу будинку після часу набрання чинності ЦК УРСР, його власником ОСОБА_4 до майна колгоспного двору після вселення у 1966 році сім`ї ОСОБА_13 .

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

В судовому засіданні в ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чугаєв В.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася.

Судова повістка, яка надсилалися ОСОБА_3 повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що відповідно до ксерокопій погосподарських книг Сніжківської сільської ради за 1961-1963, 1964-1966, 1986-1990, 1991-1995 (т. 1 а. с. 10-35), довідки Ставищенської селищної ради від 11 серпня 2022 року № 132 (т. 1 а.с. 38) та архівного витягу рішення виконкому Ставищенської районної ради народних депутатів «Про затвердження списків власників будинку по Сніжківській сільській Раді народних депутатів» від 22.10.1991 № 163 (т. 1 а.с. 155), житловий будинок АДРЕСА_1 , 1963 року побудови, належав до майна колгоспного двору, на час припинення якого в ньому проживали та набули право власності в його майні ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ..

Відповідно до копій технічного паспорту (т. 1 а.с. 44-48), висновку про ринкову вартість житлового будинку (т. 1 а.с. 51), копії державного акту на право на земельну ділянку серії ЯИ № 2919172 (т. 1 а.с. 42), вказаний житловий будинок загальною площею 67,1 кв. метри, житловою площею 42,7 кв. метри, вартістю 264000 гривень, розташований на приватизованій земельній ділянці, кадастровий номер :01:003:0026, на якій також знаходяться: погріб з шийкою «В/пг», погріб з шийкою «Г/пг», прибудова «а», прибудова «а1», гараж-прибудова «б», сарай «Б», сарай-прибудова «в», літня кухня «В», ґанок «а2», колодязь питний № 1, ворота з хвірткою № 2, огорожа № 3.

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 37). До спадкового майна померлої належить, в тому числі і 1/3 частина вищевказаного житлового будинку.

З копій свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 39), спадкової справи (т. 1 а.с. 107-115), встановлено, що після смерті ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини до Ставищенської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини у встановлений шестимісячний строк звернулася спадкоємиця за заповітом, посвідченим 11 березня 2000 року секретарем виконкому Сніжківської сільської ради Ставищенського району Київської області Лобецькою В.А., дочка померлої, ОСОБА_11 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 40). До спадкового майна померлої належить, в тому числі і 2/3 частини вищевказаного житлового будинку.

З копій свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 41) та спадкової справи (т. 1 а.с. 87-106), встановлено, що після смерті ОСОБА_11 із заявою про прийняття спадщини до Ставищенської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини у встановлений шестимісячний строк звернувся спадкоємець за заповітом, посвідченим 13 червня 2007 року секретарем виконкому Сніжківської сільської ради Ставищенського району Київської області Лобецькою В.А., ОСОБА_1 , який отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. Спадкоємець за законом, який має право на обов`язкову частку, чоловік померлої ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , відмовився від прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 177).

З копії спадкової справи (т. 1 а.с. 171-200), встановлено, що після смерті ОСОБА_10 із заявою про прийняття спадщини до Ставищенської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини у встановлений шестимісячний строк звернувся спадкоємець за заповітом, посвідченим 10 серпня 2015 року секретарем виконкому Сніжківської сільської ради Ставищенського району Київської області Мосійчук Г.В., ОСОБА_2 , який отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна.

22 липня 2022 року державний нотаріус Ставищенської державної нотаріальної контори відмовила позивачу за первісним позовом ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність реєстрації права власності на вказаний будинок за спадкодавцею (т. 1 а. с. 50).

18 липня 2024 року державний нотаріус Ставищенської державної нотаріальної контори відмовила позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на майно, а саме на вказаний житловий будинок (т. 2 а. с. 8).

Як вбачається з довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок до 01.01.2013 р. не була проведена (т. 1 а.с. 43). В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно інформації щодо державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок відсутня (т. 1 а.с. 52).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України (1963 р.) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Як вбачається із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220 ч. 1, 1223 ч. 3 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як встановлено ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом.

Відповідно до ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Позивач зазначає, що на момент побудови будинку діяв Цивільний кодекс РСР 1922 року, згідно якого не було встановлено процедуру автоматичного набуття права власності на нерухоме майно внаслідок вселення до нього а також те, що в матеріалах справи відсутні відомості про передачу будинку після часу набрання чинності ЦК УРСР, його власником ОСОБА_4 до майна колгоспного двору після вселення у 1966 році сім`ї ОСОБА_13 .

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність».

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи а саме, витягу рішення виконкому Ставищенської районної ради народних депутатів «Про затвердження списків власників будинку по Сніжківській сільській Раді народних депутатів» від 22.10.1991 № 163 (т. 1 а.с. 155), житловий будинок АДРЕСА_1 , 1963 року побудови, належав до майна колгоспного двору, на час припинення якого в ньому проживали та набули право власності в його майні ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Отже, вказаним рішенням було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , 1963 року побудови, належав до майна колгоспного двору.

З вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 набули право на вказаний будинок.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Отже, ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 набули право по 1/3 власності на будинок АДРЕСА_1 , 1963 року побудови.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 свою частку у власності 1/3 будинку АДРЕСА_1 , 1963 року побудови заповіла ОСОБА_11 , яка набула права власності на 2/3 вказаного будинку.

Після смерті ОСОБА_11 заповіла вказане майно ОСОБА_1 , тобто йому на праві власності належить 2/3 будинку АДРЕСА_1 , 1963 року побудови.

Разом з тим, ОСОБА_14 який був власником 1/3 будинку АДРЕСА_1 , 1963 року побудови, після своєї смерті заповів вказаний будинок ОСОБА_2 який після набуття права на спадщину став власником 1/3 вказаного будинку.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки рішенням виконкому Ставищенської районної ради народних депутатів «Про затвердження списків власників будинку по Сніжківській сільській Раді народних депутатів» від 22.10.1991 № 163, встановлено що вказаний будинок є колгоспним двором та встановлено власників такого двору які мали право вільно розпоряджатись набутим ним майном.

Разом з тим, вказане рішення в порядку встановленому законом не оскаржувалось, доказів того, що вказаний будинок не передавався до колгоспного двору, в матеріалах справи відсутні.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Обухівського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Ставищенського районного суду Київської області від 03 жовтня 2024 року без змін, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 03 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна