ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року місто Київ

Справа № 357/2297/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7383/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Желепи О. В., суддів: Мазурик О.Ф., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимирович, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року про залишення без задоволення скарги на дії органу державної виконавчої служби (постановлена у складі судді Кирильчук І. А., повна ухвала складена 09 січня 2025 року)

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), стягувач - Акціонерне товариство «БТА БАНК»

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст вимог скарги

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва зі скаргою, в якій просив:

1) визнати неправомірною бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Голосіївський ВДВС) щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3;

2) зобов?язати Голосіївський ВДВС зняти арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3;

3) визнати неправомірною бездіяльність Голосіївського ВДВС щодо не зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;

4) зобов?язати Голосіївський ВДВС зняти арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Скарга обґрунтована тим, що у лютому 2023 року скаржник виявив відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про арешт усього його майна в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2, накладений ще 05 березня 2012 року в порядку примусового виконання заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2010 року.

Указане заочне рішення передбачало стягнення кредитної заборгованості в розмірі 257 666,13 грн та судових витрат у розмірі 1 820,00 грн на користь первісного кредитора, однак право вимоги неодноразово передавалося, і згодом перейшла до ОСОБА_2 , із яким заборгованість була погашена в повному обсязі, що підтверджено нотаріально засвідченою заявою від 27 лютого 2023 року.

Попри повну сплату боргу, Голосіївський ВДВС двічі відмовляв у знятті арешту, посилаючись на відсутність сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На думку скаржника, така вимога є безпідставною, оскільки виконавчі документи про стягнення зазначених сум не видавалися й окремі виконавчі провадження з цього приводу не відкривалися.

Вважаючи такі дії Голосіївського ВДВС є неправомірними, у червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідною скаргою на бездіяльність начальника Голосіївського ВДВС та зняття арешту зі свого майна, накладеного на підставі постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2. Однак, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року у справі № 752/12437/23, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, у задоволенні скарги було відмовлено. При цьому, як вважає заявник, відмовляючи у відкритті касаційного провадження ухвалою від 17 червня 2024 року, Верховний Суд помилково вважав встановленим факт часткового виконання виконавчих листів № 2-1503/10, виданих 15 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва (ВП № НОМЕР_3 та ВП № НОМЕР_2), зокрема, внаслідок примусової реалізації належного ОСОБА_1 автомобіля JEEP за ціною 172 170,00 грн в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3. Суди, мотивуючи підстави відмови у задоволенні скарги, посилаючись виключно на лист начальника Голосіївського ВДВС № 95173 від 07 червня 2023 року не врахували, що транспортний засіб марки JEEP модель GRAND CHEROKEE, 2006 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , був реалізований відділом ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, згідно протоколу № 1-10065 від 13 лютого 2012 року, виданого ТОВ «Торговий дім «Укрспецреалізація», тобто ще до відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_3 та № НОМЕР_2.

При цьому, заявник послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, у якій зроблено правовий висновок про те, що при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника створюються умови для стягнення його без реального виконання рішення суду.

Вважаючи, що такою бездіяльністю Голосіївського ВДВС у м. Києві порушено права ОСОБА_1 , останній звернувся до суду зі скаргою.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Голосіївський районний суд міста Києва ухвалою від 07 січня 2025 року скаргу залишив без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з такою ухвалою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 23 січня 2025 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через неповноту та неправильність встановлення обставин, які мають істотне значення для справи.

Зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, неправильно застосував висновок щодо законності збереження арешту на майно боржника, оскільки, за логікою цієї постанови, арешт виправданий лише за умови реального виконання виконавчого документа та сплати витрат виконавчого провадження.

Наголошує, що накладений державним виконавцем арешт майна ОСОБА_1 не забезпечив реального виконання судового рішення, оскільки борг було погашено поза межами виконавчого провадження та після його закриття, до того ж через значний проміжок часу (у 2023 році). При цьому державний виконавець фактично не вжив жодних заходів, які б призвели до фактичного стягнення заборгованості саме у межах виконавчого провадження.

Зазначає, що арешт майна встановлювався в межах суми боргу без урахування виконавчого збору та витрат, проте Голосіївський ВДВС, замість зняття арешту у зв`язку з повною сплатою боргу, використовує його для спонукання до оплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, які фактично не були стягнуті за відсутності реального виконання рішення державним виконавцем.

Скаржник вважає, що за правовою природою виконавчий збір є своєрідною «винагородою» державному виконавцю за вчинені ним дієві заходи щодо примусового виконання рішення. Якщо ж заходів для реального стягнення не вживалося, а борг сплачено добровільно та поза межами виконавчого провадження, підстава для стягнення виконавчого збору відсутня. На підтвердження цього посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Наголошує, що постанови про стягнення виконавчого збору та витрат не були належним чином винесені та направлені боржнику, тому він не мав можливості їх оскаржити, оскільки за приписами статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження), постанова про стягнення виконавчого збору мала бути винесена через 7 днів після відкриття виконавчого провадження і скерована боржнику, проте в реальності її винесено лише через рік (14 травня 2013 року) - у день закінчення провадження. Після цього жодних виконавчих дій для стягнення збору та витрат не здійснювалося, окремих виконавчих проваджень не відкривалося.

Скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що відсутність чинного виконавчого документа про стягнення виконавчого збору не впливає на існування арешту, оскільки за приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання виключно на підставі виконавчого документа, якого в цьому випадку немає.

Звертає увагу, що суд першої інстанції також послався на постанову Верховного Суду від 16 вересня 2021 року у справі № 759/4943/16-ц, однак у ній ідеться про інші фактичні обставини, де постанови про стягнення виконавчого збору були виділені в окремі провадження після фактичного виконання рішення. У ситуації скаржника подібного не відбулося.

Виконавчі листи № 2-1503/10 не були повторно пред`явлені до виконання; також відсутні будь-які майнові претензії з боку стягувача. Тривале збереження арешту на майно боржника без потреби в його подальшому застосуванні, на думку скаржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (постанови Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21 та від 04 жовтня 2023 року у справі № 161/7015/15-4).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшов.

Позиція учасників справи в судовому засіданні

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Капустін В.В. апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України шляхом доставлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів у ЄСІТС.

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За таких обставин, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників Голосіївського ВДВС та АТ «БТА БАНК», які будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в судове засідання не з`явилися без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

У межах розгляду скарги суд першої інстанції встановив, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2010 року у цивільній справі № 2-1503/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С в розмірі 31 697,65 дол. США, що еквівалентно 257 666,13 грн та штрафні санкції у розмірі 3 615,81 грн; державне мито в розмірі 1 700,00 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляд справи.

Матеріали цивільної справи № 2-1503/10 за позовом ВАТ «БТА Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вилучені для знищення за строком зберігання відповідно до акта Голосіївського районного суду міста Києва № 4.

15 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчі листи № 2-1503/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» боргу у розмірі 257 666,13 грн та судових витрат у розмірі 1 820,00 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від 15 грудня 2010 року № 2-1503/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» боргу у розмірі 257 666,13 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та оголошено заборону відчуження майна.

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від грудня 2010 року № 2-1503/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» судових витрат у розмірі 1 820,00 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та оголошено заборону відчуження майна.

Право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С неодноразово було предметом договорів відступлення права вимоги, та у вересні 2021 року перейшло до ОСОБА_2 .

Відповідно до нотаріально завіреної заяви ОСОБА_2 від 27 лютого 2023 року, останнім підтверджено факт повного розрахунку та отримання грошових коштів від ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С.

06 вересня 2024 року, діючи в інтересах ОСОБА_1 , адвокат Капустін В. В. звернувся до Голосіївського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з вимогою провести виконавчі дії зі зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Листом в.о. начальника Голосіївського ВДВС у м. Києві від 09 жовтня 2024 року відмовлено у знятті арешту з майна ОСОБА_1 та вилучення обтяжень з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за відсутності доказів сплати виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2. При цьому, у листі зазначено, що 14 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови від 05 березня 2012 року про арешт майна боржника) (а. с. 45).

На час розгляду скарги матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 знищено в зв`язку із закінченням терміну їх зберігання, що підтверджується листом Голосіївського ВДВС м. Києва (а. с. 33).

Факт несплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 підтверджується листом Голосіївського ВДВС у м. Києві від 09 жовтня 2024 року, наданим на запит адвоката Капустіна В. В. щодо скасування обтяження на майно ОСОБА_1 (а. с. 45)., а також не заперечувався представником скаржника.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника скаржника, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив із того, що:

- ОСОБА_1 не сплатив виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, а тому заходи примусового виконання рішення у вигляді арешту на майно боржника відповідно до частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII мають діяти до повного виконання боржником обов`язку зі сплати виконавчого збору;

- доводи про відсутність виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 не спростовують факт існування передумов для обтяження щодо майна боржника;

- суд відхиляє доводи представника заявника про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та посилання його на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, оскільки це не є предметом вирішення за конкретно цією скаргою ОСОБА_1 . Постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій не є предметом оскарження у межах провадження даної скарги;

- матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б доводили факт сплати боржником ОСОБА_1 витрат, пов`язаних із примусовим виконанням виконавчого листа № 2-1503/10, а тому підстави для збереження чинності арешту майна боржника не відпали та продовжують існувати.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі - у редакції Закону № 606-XIV, чинного на дату вчинення виконавчих дій) арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно з положеннями п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-ХІV виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

За змістом положень ч. 1 ст. 50 Закону № 606-ХІV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 2/0301/806/11, про те, що «оскільки виконавчі документи повернуто на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, вказана підстава не зумовлювала обов`язку державного виконавця вчинити дії із зняття арешту, накладеного на майно боржника, що вбачається із вимоги статті 50 наведеного Закону. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні».

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо помилковості застосування судом висновків, викладений у цій постанові Верховного Суду з підстав того, що за логікою цієї постанови, арешт виправданий лише за умови реального виконання виконавчого документа та сплати витрат виконавчого провадження.

Стверджувана скаржником «безрезультативність» арешту його майна є його суб`єктивним поглядом на ситуацію, у якій колегія суддів не вбачає ознак добросовісності, оскільки ОСОБА_1 добровільно погасив основну суму боргу за кредитним договором від 19 липня 2007 року на виконання заочного рішення від 22 березня 2010 року лише в лютому 2023 року, тобто майже як через 13 років з дня виникнення в нього безумовного обов`язку повернути кошти (в силу обов`язковості виконання судового рішення). Скаржник не має права стверджувати, що накладений арешт на його майно в 2012 році не сприяв досягненню завдання виконавчого провадження, а тому і що витрати виконавчого провадження не мають бути ним сплачені.

Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на дату подачі заяв про зняття арешту) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин повного виконання рішення суду в межах основної заборгованості, проте несплати судового та виконавчого зборів, а також витрат виконавчого провадження, відсутні підстави стверджувати, що виникли підстави для зняття (скасування) арешту, накладеного на майно боржника.

Доводи апеляційної скарги, про те, що при винесені постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем порушено норми Закону України «Про виконавче провадження» не заслуговують на увагу, оскільки у разі незгоди з винесеною постановою, особа не позбавлена можливості звернутися до суду зі скаргою за захистом своїх порушених прав.

У судовому засідання представник скаржника пояснив, що постанова про стягнення виконавчого збору боржником оскаржена не була, що фактично свідчить про згоду із таким рішенням державного виконавця. Подальші пояснення щодо причин не оскарження такої постанови, а саме те, що така постанова боржнику не направлялася є неспроможними.

Таких же висновків по суті розгляду аналогічної скарги дійшов Верховний Суд в ухвалі від 17 червня 2024 року у справі № 752/12437/23, якою було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Капустіна Віталія Володимировича, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у проваджені за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та зобов`язання вчинити дії Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач - Акціонерне товариство «БТА Банк».

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків Верховного Суду, сформованих у цій ухвалі, з підстав того, що автомобіль ОСОБА_1 був реалізований ще до відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_3, № НОМЕР_2 є безпідставними, оскільки в цій ухвалі, окрім іншого, Верховний Суд констатував правомірність збереження арешту майна боржника з підстав несплати ним виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Інші доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди скаржника із постановленою ухвалою, та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, а тому колегія суддів їх відхилила.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не встановила порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, висновки суду відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимирович, - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року про залишення без задоволення скарги на дії органу державної виконавчої служби - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 березня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: О.Ф. Мазурик

Л.Д. Поливач