Справа № 345/6246/24
Провадження № 22-ц/4808/484/25
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю представників ОСОБА_1 та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - прокурор Стрийської окружної прокуратури, про зняття арешту з нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 14 січня 2025 року під головуванням судді Онушканича В.В. у м. Калуш,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Калуського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Їй належить 1/3 частина цієї квартири згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.02.1994 на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності і записана в реєстрову книгу №1 за реєстровим №1/101 31.03.1993 року. Крім позивачки співвласником 1/3 цього житла був її син ОСОБА_2 .

Миколаївським районним судом Львівської області 02.03.2010 було винесено вирок, яким сина позивачки ОСОБА_2 було притягнуто до кримінальної відповідальності з конфіскацією майна. Згідно вироку Калуський відділ ДВС наклав арешт на майно, а саме на 1/3 частину квартири, яка належала ОСОБА_2 . ОСОБА_2 повністю відбув покарання.

Її син ОСОБА_2 08.11.2021 року придбав квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті позивачка звернулася до нотаріуса з питанням оформлення спадщини, однак нотаріус повідомила їй, що на майно ОСОБА_2 накладено арешт, а саме на: 1/3 частину квартири по АДРЕСА_3 та на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт на майно боржника накладено на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер АА №667553, виданий 29.06.2010 року, видавник МВ ДВС Калуського МРУЮ. Після звернення до Калуського ВДВС позивачці повідомили, що згідно даних АСВП, пошук ВД/ВП (спецрозділ) на примусовому виконанні у МВ ДВС перебувало виконавче провадження №18656155 щодо виконання виконавчого листа №1-33/10, виданого 02.03.2010 року Миколаївським районним судом Львівської області про конфіскацію майна ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою від 18.10.2024 року за №102392 державним виконавцем 04.08.2015 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 30.12.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали даного виконавчого провадження було знищено.

Позивачка вказує про те, що наявність арешту істотно обмежує та порушує її права, як власника частини помешкання, щодо можливості користування та розпорядження квартирою, зняття арешту можливе лише відповідним судовим рішенням.

Просила ухвалити рішення, яким зняти арешт та заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: з 1/3 частини квартири по АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_2 ..

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 14 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянтка зазначає, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .

До складу спадщини після смерті сина входила серед іншого 1/3 частка квартири АДРЕСА_4 , яку набуто у власність на підставі свідоцтва про право власності від 22.07.2008.

Судом було встановлено, що вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 02.03.2010 ОСОБА_2 визнано винним за ч.2 ст.307 КК України і засуджено до позбавлення волі строком п`ять років з конфіскацією майна.

Виданий виконавчий лист про конфіскацію майна повернутий без виконання стягувачу про що ухвалено відповідну постанову.

На момент розгляду справи судом першої інстанції такий виконавчий лист до виконання не було пред`явлено повторно.

Відтак, строк пред`явлення виконавчого листа про конфіскацію майна ОСОБА_2 сплив, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Щодо твердження суду про можливість поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, то таке є лише припущенням суду. Висновок суду про можливість заміни сторони виконавчого провадження не ґрунтується на вимогах матеріального закону.

Призначене покарання нерозривно пов`язане з особою ОСОБА_2 , тому висновок суду про можливість правонаступництва є помилковим.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Прокурор Стрийської окружної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Судом вірно враховано, що відповідно до пунктів 12, 13 Розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувану чи до суду. Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.

Оскільки повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження, а на момент смерті ОСОБА_2 вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 02.03.2010 в частині конфіскації майна не було виконано, то позивачка є правонаступником померлого ОСОБА_2 , а тому вимоги позивачки про зняття арешту з 1/3 частини квартири по АДРЕСА_3 є передчасними та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зняття арешту та заборони на відчуження квартири по АДРЕСА_5 то судом вірно встановлено, що стосовно цієї квартири відсутні будь-які обтяження і арешт на дану квартиру не накладено.

За таких обставин, вимоги про зняття арешту та заборони на відчуження квартири по АДРЕСА_5 є цілком безпідставними.

Судом у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі законно та обґрунтовано, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Калуський ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Бойко Р.Б. апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведених у ній.

Представник Калуський ВДВС у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Куйбіда О.І. вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Представник Стрийської окружної прокуратури в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 та відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 02.03.2010 року ОСОБА_2 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.307 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України (далі КВК України).

Згідно з частиною другою статті 52 Кримінального кодексу України (далі КК України) додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).

Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст.49 Кримінально-виконавчого кодексу України конфіскації підлягає майно, що є власністю засудженого, в тому числі його частка у спільній власності, статутному фонді суб`єктів господарської діяльності, гроші, цінні папери та інші цінності, включаючи ті, що знаходяться на рахунках і на вкладах чи на зберіганні у фінансових установах, а також майно, передане засудженим у довірче управління. Не підлягає конфіскації майно, що належить засудженому на правах приватної власності чи є його часткою у спільній власності, необхідне для засудженого та осіб, які перебувають на його утриманні. Перелік такого майна визначається законом України. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом.

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-XIV).

Встановлено, що на примусовому виконанні у Калуському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області перебувало виконавче провадження №18656155 щодо виконання виконавчого листа №1-33/10, виданого 02.03.2010 року Миколаївським районним судом Львівської області про конфіскацію майна ОСОБА_2 . 04.08.2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.8).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 9-10) на 1/3 частину квартири по АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 , накладено арешт на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер АА №667553, виданий 29.06.2010 року, видавник МВ ДВС Калуського МРУЮ.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 26 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV).

Державним виконавцем 30.12.2016 року було винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого листа №1-33/10, виданого 02.03.2010 року Миколаївським районним судом Львівської області про конфіскацію майна ОСОБА_2 , на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України про «Про виконавче провадження» від 21.04.199 року (стягувач перешкоджає провадженню або не здійснює авансування).

На час розгляду справи порядок виконання судового рішення урегульовано Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Тому арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21).

За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Враховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт з майна знімається лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2023 року по справі № 639/858/21.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №137/1649/17 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

У постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г вказано, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №263/1468/17 зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, і боржником, за яким є саме заявник у цій справі».

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. На день смерті ОСОБА_2 вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 02.03.2010 року в частині конфіскації майна не було виконано, позивачка є правонаступником померлого ОСОБА_2 , а тому вимоги позивачки про зняття арешту з 1/3 частини квартири по АДРЕСА_3 є передчасними та не підлягають задоволенню. З такими висновками суду погоджується також колегія суддів апеляційного суду.

Щодо вимоги про зняття арешту та заборони на відчуження квартири АДРЕСА_2 то такі є безпідставними, оскільки встановлено, що стосовно квартири АДРЕСА_2 відсутні будь-які обтяження, арешт на дану квартиру не накладено. Рішення суду в цій частині апелянтка не оскаржує і воно є правильним.

Доводи апелянтки про те, що строки пред`явлення виконавчого листа про конфіскацію майна ОСОБА_2 сплив, а твердження суду про можливість поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, є лише припущенням суду є не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції вказано, що за змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.

Враховуючи положення пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Таким доводам суд першої інстанції у судовому рішенні дав належну правову оцінку з посиланням на відповідну судову практику.

Доводи апелянтки про те, що висновок суду про можливість заміни сторони виконавчого провадження не ґрунтується на вимогах закону є необґрунтованими.

Встановлено, що ОСОБА_3 , як мати ОСОБА_2 , після його смерті є спадкоємцем І черги.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до пунктів 12, 13 Розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця або поверненні його стягувачу чи до суду. Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.

Вищевказаним спростовуються доводи апелянтки, що висновок суду про можливість правонаступництва є помилковим.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 31 березня 2025 року

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин