18.03.2025 Провадження по справі № 2/940/37/25
Справа № 940/1113/24

РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 завдані матеріальні збитки у розмірі 83644,26 грн, моральні збитки у розмірі 50000,00 грн та витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 12000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. Водночас, цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1667,33 грн, моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн, у задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.07.2024 зазначений вирок скасовано та ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Оскільки кримінальне провадження стосовно відповідача ОСОБА_4 закрито з нереабілітуючих підстав і цивільний позов, пред`явлений позивачем у кримінальному провадженні, як потерпілим, залишено без розгляду, тому, як вважає позивач, не позбавлений права звернутися за захистом своїх порушених прав до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12.09.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Відповідач ОСОБА_4 надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції не досліджувалося питання його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, не надано оцінку доказам, не з`ясовано обставини справи, тому, на його думку, ухвала Київського апеляційного суду не є доказом його вини у спричиненні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

Крім того, як стверджує відповідач, жодним доказом не підтверджується необхідність проведення лікування у ТОВ «Медичний центр «Консиліум Медікал», оскільки не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між травмою та проведеним лікуванням, витрати на лікування хронічних захворювань та лікування закритої черепно-мозкової травми не розмежовані, також не доведена і необхідність понесення витрат на пальне. Водночас, вважає розмір моральної шкоди необґрунтованим та безпідставно завищеним (а. с. 51-57).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 19.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Борух С.В. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Неживок І.В. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у провадженні Тетіївського районного суду Київської області перебувало кримінальне провадження № 0000057 від 20.05.2021 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні визнано ОСОБА_1 .

Вироком Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1667,33 грн та моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн, у задоволенні решти вимог відмовлено (а. с. 18-26).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.07.2024 вирок Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 щодо ОСОБА_4 скасовано. Звільнено ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду (а. с. 27-30).

Як вбачається зі змісту цією ухвали, відповідно до вироку Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024, ОСОБА_4 20.05.2021 близько 10 години 50 хвилин, перебуваючи по АДРЕСА_1 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно наніс не менше 2 ударів металевою частиною молотка в область голови потерпілого ОСОБА_1 .Вказаними протиправними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілому ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних ран та саден голови (забою м`яких тканин голови), які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Вказані дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисником обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокатом Вдовиченком В.І. було заявлено клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Водночас, обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав заявлене його захисником клопотання та просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрити. При цьому, ОСОБА_4 було роз`яснено наслідки закриття кримінального провадження з вказаних підстав.

Відтак, ОСОБА_4 був обізнаний щодо характеру прийняття відповідного процесуального рішення суду, зокрема, те, що підстави прийняття такого рішення суду мають нереабілітуючий характер. Відтак, якщо відповідач не погоджувався з суттю пред`явленого йому обвинувачення чи підставою закриття кримінального провадження, яка не є реабілітуючою, він мав право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави і наполягати на своєму повному виправданні (реабілітації).

Отже, встановлено, що ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 статті 284 КПК України, що є нереабілітуючою підставою.

Нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження у разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02 грудня 2021 року у справі № 449/1689/19 та від 01 лютого 2024 року у справі № 930/497/23.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 у справі № 398/571/15-ц зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Разом з тим, доводи відповідача про невизнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не встановлення обставин його винуватості у спричиненні тілесних ушкоджень ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції, не ґрунтуються на вимогах закону і відхиляються судом, з огляду на таке.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 6 статті 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала чи постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, в ухвалі Київського апеляційного суду від 22.07.2024 відсутні посилання на встановлення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Водночас, у цій справі обставини щодо заподіяння позивачу ОСОБА_1 шкоди внаслідок протиправних дій відповідача встановлені на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а саме, матеріалів кримінального провадження та медичної документації.

Зокрема, згідно з протоколом огляду місця події від 20.05.2021 з ілюстративними таблицями, оглянуто відкриту ділянку місцевості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на якій виявлено та вилучено молоток із дерев`яним руків`ям і металевим молотом (а. с. 98, 99).

Згідно з протоколом пред`явлення речей для впізнання від 08.07.2021 з ілюстративними таблицями, потерпілий ОСОБА_1 впізнав молоток, яким спричинено йому тілесні ушкодження ОСОБА_4 (а. с. 105, 106).

Згідно з висновком експерта № 87 від 05.07.2021, на підставі медичної документації (медичної карти стаціонарного хворого № 812 ТОВ «Медичний центр «Консиліум Медікал») ОСОБА_1 встановлено наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма (20.05.2021 р.); струс головного мозку, забій м`яких тканин голови. Описані тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних ран та саден голови (забою м`яких тканин голови) утворилися внаслідок нанесення ударів молотком іншою особою та відповідають даті утворення, а саме 20.05.2021 року. Ці тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (а. с. 102-105).

Тобто, факт заподіяння ОСОБА_1 тілесних ушкоджень підтверджений висновком експерта та не спростований ОСОБА_4 у ході розгляду справи.

Отже, вищезазначені обставини, подія завдання тілесних ушкоджень позивачу, а також особа, яка їх завдала - відповідач, встановлені та мали місце.

Водночас, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, а саме, не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, суд зазначає, що закриття кримінального провадження на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27.05.2021 у справі № 577/977/19.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, незважаючи на кримінальне провадження, яке закрито, суд дійшов висновку про доведеність обставин щодо неправомірності дій відповідача ОСОБА_4 , наявності безпосереднього причинного зв`язку між ними і шкодою та вини відповідача, яка останнім не спростована.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що протиправними діями відповідача ОСОБА_4 йому спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, внаслідок чого він поніс витрати на лікування та проїзд на лікування на загальну суму 83644,26 грн.

Згідно з виписки із медичної карти стаціонарного хворого, історія хвороби № 4978, ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 20.05.201 до 27.05.2021 (а. с. 7).

Згідно з виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 812, наданої ТОВ «Медичний центр «Консиліум Медікал», ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 27.05.2021 до 11.06.2021 (а. с. 8).

На підтвердження заявленого позивачем ОСОБА_1 розміру заподіяної йому матеріальної шкоди суду надано: чеки на придбання лікарських засобів, мінеральної води, пального; акт надання послуг № 683 від 28.05.2021; акт наданих послуг ТОВ «Медичний центр «Консиліум Медікал» від 31.05.2021 № Г210528/18; розрахунок-акт оплати за послуги медичної допомоги № Г210601/54 від 11.06.2021 (а. с. 10-13, 14, 15, 16).

Зважаючи на встановлені судом обставини, суд бере до уваги, як належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на лікування позивача, наступні чеки: від 22.05.2021 на суму 5,00 грн (бахіли, медична маска); від 23.05.2021 на суму 36,60 грн (комбіспазм); від 23.05.2021 на суму 17,20 грн (бахіли, пластир); від 24.05.2021 на суму 48,70 грн (комплект одягу для відвідування); від 27.05.2021 на суму 165,00 грн (валідол, німід); від 27.05.2021 на суму 29,00 грн (валідол, дротаверін); від 23.05.2021 на суму 22,50 грн (етанол); від 24.05.2021 на суму 91,73 грн (єврофаст); від 25.05.2021 на суму 48,20 грн (лейкопластир); від 27.05.2021 на суму 3,40 грн (бахіли).

Ці чеки, відповідно до яких період придбання ліків та медичних засобів збігається з періодом проходження потерпілим лікування (з 20.05.2021 до 27.05.2021 та з 27.05.2021 до 11.06.2021), а їх назви вказують на те, що вони могли використовуватися для лікування спричинених тілесних ушкоджень, свідчать про належне підтвердження витрат на лікування потерпілого та підлягають стягненню з обвинуваченого.

Водночас, суд бере до уваги, як належний доказ, акт надання послуг № 683 від 28.05.2021 (МРТ головного мозку) на суму 1200,00 грн, оскільки призначення МРТ головного мозку пов`язане з лікуванням позивача.

Також, підлягають відшкодуванню витрати позивача, пов`язані з його перебуванням у медичному закладі (15 ліжко-днів) у розмірі 28500,00 (7600,00+20900,00) грн.

Проте, суд критично оцінює, як докази на обґрунтування понесених витрат на лікування, а саме: акт наданих послуг ТОВ «Медичний центр «Консиліум Медікал» від 31.05.2021 № Г210528/18 та розрахунок-акт оплати за послуги медичної допомоги №Г210601/54 від 11.06.2021, оскільки неможливо перевірити та визначити, що ці витрати, окрім витрат на ліжко-дні, понесені позивачем на його лікування, пов`язане з спричиненими тілесними ушкодженнями, а не на лікування хронічних захворювань.

Крім того, суд не бере до уваги, як належні докази, чеки, а саме: від 20.05.2021 року на суму 1100 грн. (відсутнє найменування товару); від 24.05.2021 року на суму 7,80 грн. (мінеральна вода); від 24.05.2021 року на суму 17,60 грн. (мінеральна вода); від 27.05.2021 року на суму 45,57 грн. (вода Рео); від 27.05.2021 року на суму 19,60 грн. (не можливо прочитати найменування товару); від 27.05.2021 року на суму 14,00 грн. (серветки вологі); на суму від 27.05.2021 року № 597202 на суму 22,40 грн. (мінеральна вода), оскільки позивачем не надано доказів у доцільності їх придбання та належність їх саме на його лікування.

Зрештою, позивачем не доведено належними та допустимими доказами причинний зв`язок між витратами на пальне із його перебуванням на стаціонарному лікуванні у вказаний період, оскільки, згідно з чеками, наданими щодо вартості пального, а саме: від 21.05.2021 року на суму 299,90 грн.; від 22.05.2021 року на суму 600,00 грн.; від 23.05.2021 року на суму 399,81 грн.; від 24.05.2021 року на суму 560,00 грн.; від 27.05.2021 року на суму 399,80 грн.; від 28.05.2021 року на суму 390,19 грн.; від 02.06.2021 року на суму 199,86 грн.; від 09.06.2021 року на суму 500,00 грн., пальне купувалось в м. Тетієві Київської області та смт. Володарка Київської області, тобто в той час, коли позивач ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в м. Біла Церква Київської області, а потім в м. Києві.

Відтак, з огляду на зазначене, розмір матеріальних збитків, які підтверджені належними даказами, становить 30167,33 грн, та підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд керується вимогами статті 23 ЦК України, згідно з якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Верховний суд у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц.

Судом встановлено, що протиправні дії відповідача ОСОБА_4 безумовно зумовили для позивача ОСОБА_1 моральну шкоду, що виразилася у його фізичних та моральних стражданнях.

Проте, вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн суд вважає надмірними та без достатньо переконливих доказів заподіяння такого розміру моральної шкоди.

Відтак, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, встановлених обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, які позивач зазнав у зв`язку з спричиненими йому травмами, суд визначає розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_4 у розмірі 10000,00 гривень, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до статті 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Відповідно до п. 9 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, відповідач ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору, як інвалід 2 групи, тому судові витрати у виді судового збору необхідно віднести в рахунок держави.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 12000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач до матеріалів справи надав: договір № 58/1 про надання захисту, правової допомоги, захисту та представництва інтересів, укладеного 29.06.2021 між ОСОБА_5 та адвокатським бюро «Сергія Боруха»; ордер на надання правничої допомоги від 19.08.2024; квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки від 05.08.2024 про сплату ОСОБА_1 витрат за надання правничої допомоги в розмірі 12000,00 грн (а. с. 17, 32, 33-35).

Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Втім, відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката.

Відтак, оскільки витрати на правничу допомогу позивачем понесені при розгляді цієї справи, тобто у порядку цивільного судочинства, та враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, часом витраченим на їх виконання, тривалість судового розгляду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 1166, 1167, 1177, 1195, Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 76-81, 82, 89, 137, 141, 263-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , матеріальну шкоду в розмірі 30167 (тридцять тисяч сто шістдесят сім) гривень 33 копійок, моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 27 березня 2025 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК