Справа № 161/5129/25
Провадження № 2-з/161/11/25
У Х В А Л А

за результатом розгляду заяви про забезпечення позову

24 березня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого судді Черняка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецкомунтех» про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник через свого представника звернувся до суду із вказаною заявою, в якій зазначає, що ТОВ «Спецкомунтех» є власником транспортного засобу (далі - ТЗ) марки AUDI Q8, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ). Товариство має намір звернення до суду з позовом про захист своїх майнових прав шляхом витребування майна з чужого користування у зв`язку з чим просить суд накласти арешт на ТЗ AUDI Q8, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN НОМЕР_2 ), та заборонити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) використовувати вказаний автомобіль.

Вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно зі ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З матеріалів справи встановлено, що між сторонами наявний спір щодо розпорядження майном.

Метою забезпечення позову є збереження матеріального об`єкта спору до вирішення справи по суті.

Пунктами 1,2 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується шляхом: накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених процесуальним законом, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 травня 2020 року (справа №759/3972/18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно з правовою позицією, викладеної у постанові Верховного Суду від 21 травня 2021 року у справі №640/17361/20, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Всупереч вищенаведеному позивач не надав суду доказів того, що існує небезпека відчуження майна майбутніми відповідачами до розгляду справи по суті.

З огляду на те, що ТОВ «Спецкомунтех» є одноосібним власником спірного транспортного засобу, накладення арешту, як вид забезпечення позову, не може бути застосовано у даному випадку, адже нормами чинного законодавства не передбачено можливість, зокрема, накладення арешту на майно, яке належить позивачу.

Суд також зауважує, що ТОВ «Спецкомунтех» як власник майна в праві вжити заходів, що унеможливлюють використання ТЗ в позасудовому порядку (на кшталт, звернення до правоохоронних органів, органів ТСЦ МВС, митних органів тощо).

Належних доказів вчинення дій щодо використання своїх можливостей в рамках правомочностей права власності заявником не надано.

У заяві належним чином не обґрунтовано, які існують обставини, що можуть свідчити про реальну можливість невиконання рішення суду в разі задоволення позову.

Співмірності відповідних заходів із передбачуваним порушенням прав позивача ним не доведено.

Заявник належним чином не обґрунтував свого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав, за захистом яких він планує звернутись до суду.

Сам факт наміру пред`явлення позову не може бути автоматичною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

При цьому, суд констатує, що сама по собі експлуатація транспортного засобу не є доказом його знищення або пошкодження.

Крім того, оскільки заявник має намір звернення до суду з вимогами щодо витребування з незаконного користування ОСОБА_1 автомобіля, забезпечення позову в частині заборони використання ТЗ фактично призведе до підміни рішення суду. Так, у разі задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони користуватися автомобілем, Товариством буде частково досягнуто мети позову без розгляду справи по суті.

З наведених мотивів, враховуючи предмет майбутнього позову та суб`єктний склад спірних правовідносин, обґрунтування заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецкомунтех» про забезпечення позову до подачі позовної заяви,- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк