ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Фастів

Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Анапріюк С.П.,

з участю секретаря Куценко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Київській області про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із цим позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 13 листопада 2003 року він отримав тілесні ушкодження внаслідок травми на виробництві, а саме: перелом першого поперекового хребця. Вказує. Що ця подія сталася на виробництві ВАТ «Атасс» у місті Славутич Київської області. Водночас. Будучи молодим та недосвідченим (на той час позивачу було 19 років) він не зрозумів, яким чином МСЕК не дійшло до свого логічного завершення, хоча документи для встановлення групи інвалідності лікарі почали.

З посиланням на рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року та від 08 жовтня 2008 року у справі № 1- 32/2008, а також статтю 1167 ЦК України та статтю 237-1 Кодексу законів про працю України, статті 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV, яким передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй втрати працездатності, зазначає, що в результаті вказаних подій йому була завдана моральна шкода, оскільки ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Наголошує, що має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У зв`язку з цим вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок порушення роботодавцем правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на підприємстві будучи зобов`язаним їх дотримуватися.

Враховуючи глибину фізичних страждань, погіршення здібностей позивача і позбавлення його можливості реалізації своїх здібностей, тривалість часу фізичного болю, виходячи із засад розумності та справедливості позивач вважає, що стягненню з відповідача підлягає моральне відшкодування в розмірі 500000,00 грн, оскільки травма хребта є серйозною травмою, яка аби як не проходить і з цією травмою потрібна постійна реабілітація; болі є неминучими, а умови життя потребують додаткових зусиль.

Оскільки ВАТ «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич» (код 13724998), як юридична особа припинена, згідно з записом від 29.07.2011 року №2000428, вважає, що як потерпілий від нещасного випадку має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, як такий, кому стійку втрату працездатності у зв`язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період з 01 квітня 2001 року до 31 грудня 2005 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право.

Водночас, Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізовані шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року, тому Пенсійний фонд України та його територіальні органи як правонаступники повинні відповідати за цим позовом.

Крім цього, з посиланням на пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України вказує, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено її до підготовчого засідання на 12 лютого 2025 року.

Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу встановлено п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Згідно з довідкою про доставку електронного листа від 21.01.2025 ухвала суду про відкриття провадження у справі доставлена відповідачу до електронного кабінету у цей же день.

Відповідно до змісту розписки, повістку про виклик до суду на 12.02.2025 року уповноважений представник відповідача отримав на 22.01.2025 року.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2025 року задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про залишення без розгляду та повернення відзиву на позовну заяву.

12 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року відзив відповідача на позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 12 березня 2025 року.

У судовому засіданні 12.03.2025 протокольною ухвалою суд відмовив позивачу у задоволенні його клопотання про надання додаткового часу для надання ним доказів щодо проходження ним періодичного лікування стосовно отриманої травми на виробництві, оскільки означене клопотання заявлене останнім з пропуском строку, встановленого ЦПК України, а на запитання суду щодо наявності поважних причин, які унеможливили подання ним цих доказів разом з позовною заявою, позивач повідомив суд про відсутність таких причин. Вирішуючи це клопотання суд керувався ч. 8 ст. 83 ЦПК України, згідно з якою докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив задовольнити позов повністю з підстав, що викладені у ньому. Додатково пояснив суду, що у 2003 році на виробництві він отримав перелом хребця і така травма не проходить безслідно для здоров`я. Оскільки на час настання нещасного випадку йому було 19 років, то він не знав як правильно діяти та піддався на залякування керівництва, і не вчинив ніяких дій для документування цього, а також власноручно відмовився від проходження ВТЕК та отримання втрати працездатності, оформлення інвалідності. Зараз вважає, що за це повинна відповідати держава, оскільки травма постійно про себе нагадує. Коли йому було 19 років, травма пройшла майже непомітно, було 2-3 місяці реабілітації, однак в подальшому підіймання важких речей завдає йому болю. У віці 40 років він відчуває все інакше, бо це серйозно і на все життя, хоча зараз біль в попереку чи в нозі ніхто не бачить і не лікує. Зазначив, що в результаті вказаного випадку він отримав моральну шкоду, оскільки біль це вже є моральні страждання і протягом життя він постійно відчуває біль. Справедливої сатисфакції за цей випадок він так і не отримав, ніхто не був покараний, що також призводить до моральних страждань. Крім цього, вказане позбавило його звичного способу життя. Також він був змушений відстоювати у подальшому свої права, писати скарги до правоохоронних органів щодо покарання винних осіб, внаслідок чиїх дій та бездіяльності йому було завдано моральну шкоду. Повідомив, що впродовж всього часу постійно звертається до лікарів, водночас ВТЕК чи МСЕК не проходив та відповідних висновків не має. Заявлений до стягнення з відповідача розмір моральної шкоди вважає співмірним з характером та глибиною завданої йому моральної шкоди.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Водночас через систему «Електронний суд» подав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В судовому засіданні 12.03.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення та відклав його ухвалення та проголошення на 24.03.2025.

Дослідивши наявні у справі докази та з`ясувавши обставини справа, суд встановив таке.

ОСОБА_1 13 листопада 2003 року об 11 годині 20 хвилин на підприємстві ВАТ «АТАСС» за адресою вул. Ентузіастів,6 у м. Славутич Київської області, де він працював на посаді слюсара-ремонтника, внаслідок зруйнування декоративної стелі впав з висоти 3м та отримав перелом 1 поперекового хребця.

Згідно з актом форми Н-1 від 14.11.2003 року про нещасний випадок на виробництві шкідливим або небезпечним фактором нещасного випадку слугувала незадовільна організація виробництва (п.6.2), причиною нещасного випадку зазначено відсутність пристроїв для робіт на висоті, не був проведений інструктаж на робочому місці (п.7).

Відповідно до направлення на ВТЕК без дати та номеру, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з травмою на виробництві (13.11.2003 ТОВ «АТАСС») з діагнозом компресійний перелом L, І ст. направлено на ВТЕК.

Разом з позовом позивач подав копію/витяг з медичної документації про проходження у лютому 2004 року лікарів терапевта, ЛОР та невропатолога. Цей витяг не містить відомостей стосовно особи, яка проходила означені огляди у лікарів.

Позивач не надав та в матеріалах справи відсутні акт форми Н-5 про розслідування нещасного випадку на виробництві та висновок МСЕК про встановлення йому втрати працездатності.

У судовому засіданні позивач пояснив суду, що особисто відмовився від проходження ВТЕК, а також повідомив суду, що огляд МСЕК з часу нещасного випадку він не проходив, ступінь втрати працездатності висновком МСЕК йому не встановлювався.

Суд також встановив, що позивачу завдано моральну шкоду, внаслідок ушкодження його здоров`я.

Нормативно-правове обґрунтування.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини 4 статті 43, частини 1 статті 46 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтями 16 та 18 Конвенції 1981 року Міжнародної організації праці (МОП) «Про безпеку й гігієну праці та виробниче середовище» №155, яка ратифікована Законом України №3988-VI від 02.11.2011 року, від роботодавців вимагається забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців також вимагається надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Крім цього від роботодавців вимагається передбачати заходи для вирішення питань, пов`язаних з виникненням аварійних Документ сформований в системі «Електронний суд» 13.01.2025 3 ситуацій та нещасних випадків на виробництві.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

21 вересня 2022 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким внесено зміни у розділ 7 «Прикінцевих та перехідних положень», якими припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Відповідно до п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1105-XIV, стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі в судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до дня набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні/ органи Пенсійного фонду України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області з 01.01.2023 припинено та реорганізовано шляхом приєднання до Пенсійного фонду України.

З 01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №2620-IX від 21.09.2022.

Частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №2620-IX визначено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року № 1323 «Деякі питання забезпечення здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням» встановлено, що залишки коштів, які утворилися на рахунках виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та її робочих органів станом на кінець останнього банківського дня у системі електронних платежів Національного банку у 2022 році, перераховуються власниками рахунків в перший банківський день 2023 року на дохідний рахунок Пенсійного фонду України, відкритий в Державній казначейській службі для обліку коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, з подальшим їх спрямуванням цього ж дня на видатковий рахунок Пенсійного фонду України для здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Пунктом 3 вищезазначеної постанови доручено Пенсійному фонду України з 02 січня 2023 року забезпечити здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на підставі переданих виконавчою дирекцією Фонду Соціального страхування та її робочими органами справ, баз даних, носіїв інформації та програмного забезпечення, а також підготовлених нею виплатних документів на січень 2023 року.

З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до « фактично забезпечено Пенсійним Фондом України та його органами.

Враховуючи те, що набула чинності редакція Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що спір щодо відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, що виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності, тобто саме за рахунок Пенсійного Фонду, як правонаступника Фонду Соціального страхування.

Пенсійним фондом апеляційну скаргу не подано, відповідно ними не заперечується їх обов`язок проводити відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок трудового каліцтва.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду.

Заслухавши учасників справи, які з?явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.

У цій справі суду необхідно встановити наявність у позивача у спірних правовідносинах, пов`язаних з отриманням ним травми на виробництві, права на відшкодуванням моральної шкоди, а також визначити чи заподіяно позивачу моральну шкоду, визначити розмір відшкодування.

Щодо юрисдикції спору.

Вимога про відшкодування завданої моральної шкоди заявлена позивачем на підставі Закону № 1105-ХІV, частиною третьою статті якого в редакції, чинній на час настання нещасного випадку (2003 рік), передбачено, що за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Оскільки вимоги про вирішення публічно-правового спору (оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень) позивач до відділення Фонду не заявляв, тому суд вважає, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

Щодо вимог позивача по суті спору суд зазначає таке.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом № 1105-ХІV.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суд з`ясував характер правовідносин сторін у цій справі і встановив якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

З огляду на вказане суд дійшов висновку про те, що цей спір про відшкодування моральної шкоди повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент отримання позивачем травми (13.11.2003).

Частинами першою, третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на 13.11.2003, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до статті 13 зазначеного Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Відповідно до ст. 14 цього Закону, нещасний випадок ? це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть.

Перелік обставин, за яких настає страховий випадок, визначається Кабінетом Міністрів України за поданням спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади.

Згідно зі ст. 30 цього Закону, ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування від нещасних випадків і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також визначає необхідні види

медичної та соціальної допомоги.

Огляд потерпілого проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпатології чи його відділення) про професійний характер захворювання,

направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України № 1105-ХІV, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Аналогічний правовий висновок в тотожних правовідносинах висловлено Великою палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц і цей висновок на підстав ч. 4 чт. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Водночас, у спірних правовідносинах позивачу не встановлювалась втрата працездатності.

Звертаючись до суду з цим позовом, на підтвердження свого права на відшкодування відповідачем завданої йому моральної шкоди, він надав лише Акт №1 форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві, направлення на ВТЕК та копію/витяг з медичної документації про проходження у лютому 2004 року лікарів терапевта, ЛОР та невропатолога.

Однак, позивач не надав та в матеріалах справи відсутні акт форми Н-5 про розслідування нещасного випадку на виробництві та висновок МСЕК про встановлення йому втрати працездатності.

У судовому засіданні позивач пояснив суду, що особисто відмовився від проходження ВТЕК, а також зазначив, що огляд МСЕК щодо нещасного випадку, який стався 13.11.2003, він не проходив, ступінь втрати працездатності висновком МСЕК йому не встановлювався.

Проте, згідно з приписами вказаного законодавства, право на відшкодування моральної шкоди завданої втратою непрацездатності внаслідок травми на виробництві виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства ? суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, ? із принципом незалежності суду.

Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Доказування на припущеннях не допускається.

Отже, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів на підставі належних та допустимих доказів виникнення у нього права на відшкодування моральної шкоди, завданої втратою непрацездатності внаслідок травми на виробництві.

З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, враховуючи, що матеріали справи не містять належні докази встановлення позивачу стійкої втрати працездатності висновком МСЕК, а також враховуючи пояснення позивача про те, що ні ВТЕК за отриманим направленням, ні МСЕК він не проходив, суд дійшов висновку про те, що у нього не виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України № 1105-ХІV.

У зв`язку з цим суд не надає оцінку доказам в контексті глибини моральних страждань позивача та не визначає розмір відшкодування моральної шкоди.

За таких обстави суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього позову.

Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Київській області про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення ухвалене та проголошене 24.03.2025.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України, ЄДРПОУ - 22933548, місцезнаходження: Київська область, Фастівський район, м. Фастів, вул. А. Саєнка, буд. 10.

Суддя Сніжана АНАПРІЮК