Номер провадження: 22-ц/813/1810/25
Справа № 503/152/24
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Кодимський районний суд Одеської області від 09 травня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що позивач є сином відповідача ОСОБА_2 та на даний час навчається на 2 курсі у Відділенні військової підготовки Фахового коледжу морського транспорту Національного університету «Одеська морська академія». При цьому, зазначає, що у зв`язку з навчанням на денній формі не має можливості працювати, але водночас потребує матеріальної допомоги. У свою чергу відповідач несе військову службу і у зв`язку з цим має можливість надавати своєму сину матеріальну допомогу. Також позивач зазначив, що його мати - ОСОБА_3 , з якою він продовжує проживати, не має наразі можливості надавати сину достатню матеріальну підтримку. За таких обставин позивач для захисту своїх прав змушений звернутися з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на своє утримання, як повнолітнього сина, який продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Рішенням Кодимський районний суд Одеської області від 09 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання останнього в розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з 29.01.2024 року і до закінчення повнолітнім сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кодимський районний суд Одеської області від 09 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції прийнято рішення з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що судом не враховано, що відповідач не надав суду жодного доказу, що його матеріальний стан перешкоджає допомагати повнолітньому сину, який продовжує навчання.

Вважає рішення суду про стягнення аліментів в розмірі лише 1/8 частини від доходів відповідача - невмотивованим, адже відповідач є військовослужбовцем, матеріально забезпеченою особою, інших дітей чи осіб на утриманні немає, а тому може надавати матеріальну допомогу на утримання сина, який продовжує навчання у тому розмірі про який просить позивач.

Вказав, що коштів які заробляє мати ОСОБА_3 не вистачає для належного утримання сина.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є аліментні зобов`язання, ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Частково задовольняючи вимоги позивача та стягуючи з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання останнього в розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не заперечено та не спростовано обставину проходження ним військової служби, а відтак наявності у нього принаймні доходу у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця, тому останній має можливість надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання. Водночас, позивачем не надано суду жодних доказів про свої доходи, доходи своєї матері, а також доказів на підтвердження тієї обставини, який саме розмір у його батька - відповідача у справі заробітку (доходу) від якого він бажає отримати частину заявлених аліментів. Тому суд при вирішенні даної справи вважає за доцільне дотриматись балансу між правами і інтересами як позивача на отримання матеріальної допомоги від батька так і самого батька як відповідача, шляхом визначення розміру частки, яка підлягає стягненню від доходу (заробітку) відповідача на користь позивача у вигляді аліментів, а саме у проміжному розмірі між заявленим позивачем (1/4 частина) і рівною часткою матеріальної допомоги, яку позивач має можливість отримати від іншого зі своїх батьків матері.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син - ОСОБА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області 02.11.2005 року, актовий запис № 16 (а. с. 6).

Заочним рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 14.11.2017 року у справі № 503/1619/17 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що зареєстрований 16.12.2004 року (а. с. 7 - зворот).

З довідки МОУ Відділення військової підготовки Фахового коледжу морського транспорту Національного університету «Одеська морська академія» № 1/41/306 від 02.03.2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 з 26.08.2022 року навчається на денній формі навчання у Відділенні військової підготовки Фахового коледжу морського транспорту Національного університету «Одеська морська академія». Термін навчання два роки (а. с. 8).

Позивач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю - ОСОБА_3 , про що свідчить копія витягу № 416 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданого Центром надання адміністративних послуг Кодимської міської ради Подільського району Одеської області 15.01.2024 року (а. с. 5).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової перед вищої, вищої освіти та освіти дорослих (ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про освіту»).

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 СК України).

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (ст. 198 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 дійшов висновку про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 Верховний Суд зазначив, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Так, Верховний Суд у постанові від 13.04.2021 року у справі № 308/4214/18 зазначив, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З довідки № 1/41/306 від 02.03.2023 року, вбачається, що ОСОБА_1 з 26.08.2022 року є студентом денної форми навчання Відділення військової підготовки Фахового коледжу морського транспорту Національного університету «Одеська морська академія», термін навчання два роки.

До апеляційної скарги скаржником додано довідку про доходи № 1056/460/1578 від 01.07.2024 року, яка видана ОСОБА_1 про те, що він навчається на 2-му курсі в Відділенні військової підготовки ФКМТ НУ "Одеська морська академія" та отримує щомісячне грошове забезпечення у розмірі 530 грн та інші нарахування (ДВВСт) у розмірі 2350 грн. Загальна сума доходу за період з 01.12.2023 року по 30.06.2024 року становить 20 160 грн.

Колегія суддів зазначає, що позивач ОСОБА_1 на день звернення до суду із даним позовом (29.01.2024 року) досяг повноліття, проте не досяг 23-річного віку, продовжує навчання, не працює, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги батьків, оскільки розмір грошового забезпечення, яке ОСОБА_1 отримує, вочевидь недостатній для проживання та навчання.

Отже, установивши, що ОСОБА_1 є студентом 2-го курсу денної форми навчання Відділення військової підготовки ФКМТ НУ "Одеська морська академія", у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач як батько повнолітнього сина, має змогу надавати таку допомогу, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідач за приписами ст. 199 СК України, зобов`язаний надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, яким продовжує навчання.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач пред`явивши позов просив стягнути з відповідача аліменти на навчання в розмірі 1/4 частини від всіх доходів відповідача щомісячно.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що суд першої інстанцій обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/8 частини від його заробітку, оскільки позивач не надав достатніх доказів на підтвердження витрат, які ним здійснюються у зв`язку з навчанням та не довів необхідність у стягненні аліментів саме у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків. Проте, звертаючись з позовом про стягнення аліментів, позивач не надає доказів про доходи ОСОБА_2 , а лише зазначив в позовній заяві про те, що відповідач офіційно працевлаштований є військовослужбовцем, має стабільну зарплату, отже на думку позивача, має можливість утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Крім того, позивачем не надано доказів про розмір щомісячних витрат, необхідних йому на підручники, проїзд до навчального закладу, одяг, харчування, необхідні курси, тощо.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач посилаючись на вказані обставини, зокрема щодо необхідності у стягненні аліментів саме у розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача, мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України, однак таких обставин суду позивачем не доведено.

На виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 10.02.2025 року надійшов лист з ПФУ в Одеській області, згідно якого дохід ОСОБА_2 з грудня 2024 року по січень 2024 року склав - 1 136 325,06 грн.

Тобто, середній розмір заробітної плати відповідача ОСОБА_2 на місяць становить приблизно 103 302,28 грн.

Отже, вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши матеріальне становище відповідача, який є військовослужбовцем і розмір його доходу постійно змінюється, 1/8 частини від його заробітку що в середньому становить майже 12 913 грн на місяць, на переконання апеляційного суду така сума відповідатиме реаліям сьогодення та забезпечить баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів.

Таким чином, враховуючи принцип рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, а також матеріальне становище сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, сплачуючи 1/8 частину від всіх доходів, що повністю узгоджується з положеннями чинного законодавства і обставинами справи.

На переконання колегії суддів такий розмір аліментів є справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам повнолітнього сина відповідача, який здобуває вищу освіту, що унеможливлює його працевлаштування для отримання доходів та підтверджує необхідність матеріальної допомоги від батьків.

Таким чином доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 09 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 п. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова