КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2734/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу Офісу генерального прокурора на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року, ухвалені у складі судді Бусик О.Л. в м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону, про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями органів досудового слідства, прокуратури,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом безспірного списання спричинену йому майнову шкоду у вигляді оплати за надану юридичну допомогу в сумі 305100 грн. та моральної шкоди у сумі 1 500 000 грн., а всього на суму 1 805 100 грн.

Позов мотивував тим, що з березня 2010 року працював на різних посадах в органах прокуратури, був неодноразово заохочений.

З листопада 2015 року до серпня 2021 року був безпідставно та протиправно притягнутий до кримінальної відповідальності за нібито вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, що вплинуло на права та свободи позивача, його життя, відносини з оточуючими, ділову репутацію.

Так, 12 листопада 2015 року за місцем проживання позивача та його сім`ї, а також у службовому кабінеті позивача проведені обшуки за участю понятих з числа сусідів та підлеглих позивача.

29 лютого 2016 року до ЄРДР внесено відомості за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, за фактом недбалого ставлення до служби в умовах особливого періоду військовим прокурором Дарницького гарнізону ОСОБА_1 , що спричинило тяжкі наслідки, які полягають у матеріальних збитках в результаті заволодіння підпорядкованим працівником - прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_3 грошовими коштами в сумі 38800 доларів США та 60500 грн., цього ж дня позивачу оголошено про підозру.

11 березня 2016 року застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням додаткових обов`язків прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду, не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право виїзду з України і в`їзд в Україну. 15 березня 2016 року позивача було відсторонено від посади та вилучено службове посвідчення.

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року, залишеним без змін Київським апеляційним судом, ОСОБА_1 визнано винним та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. 20 серпня 2019 року в зв`язку зі вступом в силу обвинувального вироку, наказом військового прокурора Центрального регіону України № 106о/с позивача звільнено з посади, в подальшому виключено зі списків особового складу військової прокуратури та направлено у розпорядження МОУ для подальшого проходження служби.

29 січня 2020 року постановою Верховного Суду вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року та ухвалу апеляційного суду скасовано.

03 серпня 2021 року прокурором відділу Офісу Генерального прокурора кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в інкримінованому діянні складу кримінального правопорушення та прийнято остаточне рішення в кримінальному провадженні.

Таким чином, позивач незаконно притягувався до кримінальної відповідальності в період з 12 листопада 2015 року по 03 серпня 2021 року, тобто 1434 дні, або 5 років, 8 місяців, 22 дні, а всього 68 місяців та 22 дні, фактично повних 69 місяців.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 305 100 грн. витрат на юридичну допомогу. В решті позову відмовлено. Судові витрати у вигляді судового збору віднесено за рахунок держави.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 36 192 грн.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, а також з додатковим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року в частині відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь позивача 1 500 000 грн. моральної шкоди; скасувати додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року та постановити нове рішення, стягнувши на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 65000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції дійшов висновку, що незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності мало місце протягом 57 місяців 10 днів з 29 лютого 2016 року (повідомлення про підозру) до 06 липня 2020 року, з 04 листопада 2020 року по 25 листопада 2020 року, з 16 березня 2021 року по 03 серпня 2021 року. Однак, суд не врахував в період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності строк проведення обшуків по місцю його проживання з 12 листопада 2015 року по 29 лютого 2016 року (дати повідомлення про підозру), а також строки оскарження постанов про закриття кримінального провадження до їх скасування.

Вказував, що висновок про початок відліку строку незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності з дати незаконного обшуку захищається Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, узгоджується з практикою ЄСПЛ, який обраховує початок притягнення особи до кримінальної відповідальності з моменту суттєвого впливу на становище особи до формулювання обвинувачення (повідомлення про підозру), у цьому випадку відлік починається з моменту затримання, обшуку, допиту як свідка чи навіть порушення кримінальної справи (з дня початку досудового розслідування). Під обвинуваченими (підозрюваними) ЄСПЛ розуміє не тільки тих осіб, яким формально пред`явлено обвинувачення (повідомлено про підозру) або які формально визнаються обвинуваченими/підозрюваними, але і тих, щодо яких здійснюються будь-які дії, зумовлені наявністю підозри, і які можуть суттєво вплинути на стан підозрюваного.

Вказував, що наведена ним практика ЄСПЛ щодо початку строку притягнення особи до кримінальної відповідальності узгоджується з вимогами ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Наголошував, що підлягає відшкодуванню шкода за незаконне засудження ОСОБА_1 , незаконне повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Дані процесуальні рішення приймались, у тому числі, з урахуванням відомостей, отриманих під час проведення слідчих дій до офіційного притягнення його до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру), зокрема, проведених 12 листопада 2015 року обшуків та доступу в грудні 2015 року до трафіку його спілкування мобільним телефоном. Дані слідчі дії проводились саме з огляду на причетність, на думку правоохоронців, до кримінального правопорушення, про підозру вчинення якого позивачу повідомлено згодом.

Зауважував, що не впливає на перебіг строку незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності визначені судом першої інстанції проміжки між закриттям кримінального провадження та скасуванням цих процесуальних рішень, оскільки юридично значущим фактом для встановлення дати завершення строку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності є дата прийняття остаточного рішення у справі, яким є постанова про закриття кримінального провадження від 03 серпня 2021 року. До моменту прийняття остаточного рішення позивач перебував у стані юридичної невизначеності стосовно свого правового статусу.

Повідомляв, що незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності і пред`явлення обвинувачення у вчиненні тяжкого службового злочину зганьбили його честь і гідність, завдали непоправної шкоди престижу та діловій репутації як військового прокурора, юриста та працівника правоохоронного органу. Весь час переслідування позивач брав участь у розгляді кримінального провадження, був обмежений у пересуванні, реалізації права власності, обмежувались його нормальні життєві зв`язки. Ускладнилось спілкування і взаємостосунки позивача з оточуючими людьми, які припинили відносини з ним, дізнавшись про обвинувачення. Під час виконання службових обов`язків, коли спливав строк відсторонення від посади ОСОБА_1 (як захід забезпечення кримінального провадження) йому в судових процесах як прокурору заявлялись відводи, періодично скеровувались безпідставні скарги, здійснювались негативні публікації в ЗМІ та соціальних мережах. Відновлення нормальних стосунків не відбулось навіть після закриття кримінального провадження, фактично припинено кадрове просування позивача по службі. Були істотні перешкоди у здійсненні активної діяльності, зустрічі з колегами, родичами через обрані заходи забезпечення кримінального провадження та погіршення матеріального становища. Психотравмуючі фактори вплинули на стан здоров`я позивача, який погіршився в порівнянні з минулими роками.

Вважав, що обґрунтованим буде висновок про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн.

В частині оскарження додаткового рішення зазначив, що оскільки суд першої інстанції ухвалив стягнути витрати з оплати правничої допомоги пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 36192 грн., та оскільки позивачем оскаржено основне рішення, у разі задоволення апеляційної скарги на основне рішення понесені позивачем витрати на оплату правничої допомоги в суді першої інстанції необхідно буде стягнути в повному обсязі в розмірі 65000 грн.

Повідомляв про попередній (очікуваний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15000 грн.

Відповідач Офіс Генерального прокурора, також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та додатковим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року шляхом зменшення розміру відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а також змінити додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року, зменшивши розмір витрат на правничу допомогу.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що при частковому задоволенні позову суд першої інстанції правильно встановив період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, однак дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди в розмірі 700000 грн.

Посилався на норми ст. 23, 1176 ЦК України, ст. 1, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України за 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн., однак при прийнятті рішення для розрахунку моральної шкоди у вказаній справі суд першої інстанції безпідставно вказану норму не застосував, помилково послався на нерелевантні рішення Конституційного Суду України та виходив з розміру мінімальної заробітної плати 8000 грн., встановленої на 2024 рік.

Вважав, що задовольняючи відшкодування моральної шкоди в значно більшому розмірі, ніж визначено законодавством, суд першої інстанції не врахував тривалість кримінального провадження (більше 4 років), тяжкість вимушених змін у життєвих та суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Мінімальний розмір відшкодування, на який позивач має право претендувати, виходячи із строку перебування під слідством та судом упродовж 57 місяців 10 днів, не повинен перевищувати 91 625 грн. (57 місяців 10 днів х 1600 грн.).

В частині відшкодування сум, сплачених позивачем в зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в розмірі 305 100 грн., повідомляв, що зі змісту позовної заяви вбачається, що ці витрати складаються з витрат на правничу допомогу, яку адвокат надавав позивачу протягом 2016 - 2020 років у межах кримінального провадження. Таким чином, в даному випадку ці витрати на правничу допомогу є не судовими витратами, передбаченими п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, а видом матеріальної шкоди в розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Посилався на положення ст. 1, 13, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, судову практику ЄСПЛ, ст. 14 Податкового кодексу України, зазначив, що із наданих позивачем документів вбачається, до договором (угодою) про надання правової допомоги вартість надання послуг не визначена, а визначена лише в додаткових угодах, крім цього, не зазначена вартість години часу адвоката, види адвокатських послуг, витрачений час, період часу надання послуг, їх обсяг.

Вказував, що виходячи з принципів розумності, співмірності, визначена судом першої інстанції компенсація витрат на правничу допомогу у розмірі 305 100 грн. є значно завищеною і не відповідає критерію розумності їхнього розміру. Крім цього, зважаючи на складність справи, обсяг наданої правничої допомоги, кваліфікацію адвоката, який здійснює свою діяльність протягом тривалого часу, вважав, що вони не вимагали від адвоката значних зусиль та часу.

В частині оскарження додаткового рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року також вказував, що надані докази щодо вартості наданих правових послуг є неспіврозмірними зі складністю справи, обсягом та видом виконаних представником позивача робіт. Даний спір не є складним за своєю процесуальною специфікою та не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом, в той час як визначена вартість витрат на професійну правничу допомогу є надмірною. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів. Складності щодо процесу доказування або витребування доказів не виникало.

Вказував, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивачем не надано доказів на підтвердження сплати витрат на правничу допомогу.

Від третьої особи спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону надійшов відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 , в якому третя особа просила апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення залишити без змін.

Вказувала, що початком строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом слід обраховувати з 29 лютого 2016 року з дня повідомлення про підозру.

Наголошувала, що в періоди з 06 липня 2020 року по 04 листопада 2020 року, з 25 листопада 2020 року по 16 березня 2021 року до позивача процесуальних дій та рішень, які є підставою для відшкодування моральної шкоди, не вчинялись, а тому прокуратура вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо обрахунку періоду перебування позивача під слідством і судом у визначені ним періоди.

Щодо розміру моральної шкоди, вважала, що відповідно до принципів рівності, поміркованості, розумності, виваженості та справедливості відшкодуванню підлягає моральна шкода із розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом протягом 57 місяців 10 днів.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, вказувала, що сума витрат на правничу допомогу 65000 грн., зважаючи на категорію складності справи, фактичного обсягу виконаних робіт не є співмірною та не відповідає принципу справедливості, крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження сплати цих витрат.

Від відповідача Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення від 22 серпня 2024 року, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилався на те, що під час підготовки апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора заступником Генерального прокурора 22 листопада 2024 року скасовано постанову від 03 серпня 2021 року про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 425 КК України, після скасування матеріали кримінального провадження скеровано до Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора для організації процесуального керівництва. Таким чином, з огляду на те, що постанову про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 скасовано, досудове розслідування щодо нього триває, отже повної реабілітації ОСОБА_1 не відбулося. За таких обставин позивач не набув права на відшкодування шкоди в порядку, визначеному Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Вважав, що доводи позивача щодо періоду притягнення до кримінальної відповідальності з 12 листопада 2015 року по 03 серпня 2021 року не ґрунтуються на нормах КПК України та рішенні Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99.

Крім того, доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн., позивачем не надано, тому такий розмір є недоведеним.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, в якому позивач просив в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а власну апеляційну скаргу задовольнити.

Вважав, що дії відповідача, яким скасовано постанову від 03 серпня 2021 року про закриття кримінального провадження щодо нього за ч. 3 ст. 425 КК України, є порушенням принципу добросовісності та зловживанням процесуальними правами, оскільки процесуальне рішення Офісу Генерального прокурора прийнято більше ніж через три роки, постанова весь цей час ніким не оскаржувалася, на її підставі позивач отримав позитивні рішення судів по відновленню на посаді, був допущений до складання атестації прокурора, яку успішно пройшов, при цьому з 01 травня 2024 року (дати подання цього позову) і до 19 листопада 2024 року (дата залишення апеляційної скарги відповідача без руху) відповідач не приймав процесуальні рішення стосовно позивача та не повідомляв про них суд. Тобто з 03 серпня 2021 року по 22 листопада 2024 року відповідач не вчиняв жодних заходів в межах закритого кримінального провадження стосовно позивача, а навпаки позитивно оцінював його за виконану роботу в органах прокуратури, направляв на підвищення професійної кваліфікації, і лише 22 листопада 2024 року штучно погіршив становище позивача, користуючись своїми процесуальними повноваженнями, фактично відновивши кримінальне переслідування позивача. Своїми навмисними діями відповідач створює негативний процесуальний прецедент, який у разі залишення його поза увагою суду може мати негативні наслідки при розгляді судами аналогічних справ та створення передумов порушення прав громадян на справедливий суд, а також збільшення судових витрат та витрат держави на відшкодування заподіяної шкоди.

Наводив спростування доводів апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора щодо визначення розміру мінімальної заробітної плати для розрахунку моральної шкоди і в частині доводів про невідповідність принципам розумності, співмірності компенсації витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні та співмірності відшкодування витрат на правову допомогу.

Щодо періоду перебування під слідством та судом, посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 вересня 2024 року в справі № 205/4113/21, де суд визнав початок періоду такого розрахунку з дати проведення обшуку за місцем проживання, роботи особи до часу закриття кримінального провадження прокурором в зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора на рішення суду першої інстанції та додаткове рішення та апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням, діями органів досудового слідства, прокуратури, суд першої інстанції виходив із того, що позивач тривалий час незаконно перебував під слідством та судом, постановою прокурора від 03 серпня 2021 року кримінальне провадження № 0000616 від 29 лютого 2016 року за підозрою ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку із встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення, і матеріали справи не містять доказів оскарження вказаної постанови прокурора про закриття вказаного кримінального провадження від 03 серпня 2021 року. Незаконне перебування під слідством та судом мало наслідком порушення звичайного укладу життя позивача, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, безумовно вимагає докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі; вказане призвело до завдання позивачу моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1176 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду».

Також суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача про відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги підлягають задоволенню, оскільки сукупність наявних в матеріалах справи договорів та угод свідчить про надання адвокатом правничої допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи в заявленому позивачем розмірі.

Апеляційний суд в цілому погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що Генеральною прокуратурою України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002464, відомості про яке внесено до ЄРДР 10 листопада 2015 року, за фактом вчинення старшим прокурором військової прокуратури Дарницького гарнізону Біланом М.С. та іншими невстановленими працівниками цієї прокуратури кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України (а. с. 21 т. 1).

Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також відшукання грошей привласнених злочинним шляхом на підставі ухвали слідчого судді № 757/42518/15-к та № 757/42519/15-к від 11 листопада 2015 року проведено обшуки за місцем проживання ОСОБА_1 та у приміщенні військової прокуратури Білоцерківського гарнізону Центрального регіону України, складено протокол обшуку (а. с. 22 - 27, 32 - 34 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року в справі № 757/44640/15-к надано дозвіл слідчому на тимчасовий доступ до документів, які містять охоронювану законом таємницю, що перебуває у володінні оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар», щодо абонента телефонного номера НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , належних ОСОБА_1 , у період з 01 квітня 2015 року по 26 листопада 2015 року із зазначенням вхідних та вихідних з`єднань, номерів телефонів абонентів, з якими відбувалися з`єднання, часу, тривалості і місця телефонних дзвінків, в тому числі з`єднань тривалістю «0» секунд та SMS-повідомлень, з прив`язкою до місцезнаходження базових станцій оператора із зазначенням ІМЕІ телефонних терміналів (для ознайомлення та виготовлення копій документів, зняття копії інформації, що міститься в електронних інформаційних системах або їх частинах, мобільних терміналах систем зв`язку) (а. с. 35 - 36 т. 1).

На підставі вказаної ухвали проведено огляд диску з інформацією про абонента телефонних номерів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , про що складено протокол від 19 грудня 2015 року (а. с. 37 т. 1).

Крім того, до ЄРДР 29 лютого 2016 року внесено відомості за № 0000616 за фактом вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України (а. с. 38 т. 1).

Цього ж дня позивачу в межах цього кримінального провадження оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (а. с. 39 - 47 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року в справі № 757/10773/16-к відсторонено підозрюваного ОСОБА_1 від посади прокурора військової прокуратури Деснянського гарнізону Центрального регіону України до 15 травня 2016 року, вилучено службове посвідчення працівника прокуратури України ОСОБА_1 на час відсторонення від посади (а. с. 68 - 78 т. 1).

16 березня 2016 року згідно наказу військової прокуратури Центрального регіону України від 16 березня 2016 року № 132к відсторонено ОСОБА_4 від посади прокурора військової прокуратури Деснянського гарнізону Центрального регіону України до 15 травня 2016 року, у ОСОБА_1 вилучено посвідчення працівника прокуратури, про що складено акт (а. с. 60 та зворот а. с. 60 т. 1).

12 квітня 2016 року ОСОБА_1 був допитаний як підозрюваний (а. с. 61 - 62 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року продовжено строк відсторонення ОСОБА_1 від посади прокурора у межах строку досудового розслідування, тобто до 29 травня 2016 року, на час відсторонення від посади у разі наявності вилучено у ОСОБА_1 службове посвідчення (а. с. 79 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11 березня 2016 року у справі № 757/10758/16-к застосовано запобіжний захід до підозрюваного ОСОБА_1 у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на нього зобов`язання виконувати наступні обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; здати на зберігання слідчому, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000616 свій паспорт для виїзду за кордон та, у разі наявності, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. Визначено строк дії ухвали слідчого судді, а саме до 11 травня 2016 року (а. с. 105 - 109 т. 1).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року в справі № 753/8095/16-к обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_1 повернуто прокурору (а. с. 145 - 147 т. 1).

Ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року, 28 вересня 2017 року в справі 753/22602/16-к застосовано запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_1 вигляді особистого зобов`язання, поклавши на нього зобов`язання виконувати наступні обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи (а. с. 159, 168 т. 1)

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, позивача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробувальним строком 3 роки (а. с. 203 - 215, 216 - 229 т. 1).

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 198 - 201 т. 1).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000616 від 29 лютого 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України, повернуто прокурору (а. с. 242 - 244 т. 1).

Постановами прокурорів Офісу Генерального прокурора від 06 липня 2020 року та 25 листопада 2020 року кримінальне провадження № 0000616 від 29 лютого 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України закривалось на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (а. с. 235 - 240, 260 - 264 т. 1).

Ухвалами слідчих суддів від 04 листопада 2020 року та 16 березня 2021 року зазначені постанови про закриття кримінального провадження скасовані (а. с. 230, 233 т. 1).

У подальшому постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Офісу Генерального прокурора від 03 серпня 2021 року кримінальне провадження № 0000616 від 29 лютого 2016 року за підозрою ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку із встановленням відсутності у діянні складу кримінального правопорушення (а. с. 253 - 258 т. 1).

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у справі 640/20260/20 зі змінами, внесеними постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2022 року, частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , поновлено його на посаді прокурора військової прокуратури Деснянського гарнізону Центрального регіону України з 13 липня 2020 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а. с. 72 - 81 т. 2).

На а. с. 265 - 266 т. 1 знаходиться копія медичної документації позивача.

На а. с. 267 - 279 т. 1 знаходяться копії заяв щодо ОСОБА_1 , інформаційне повідомлення Генеральної прокуратури України щодо закінчення досудового розслідування, оприлюднене в мережі Інтернет; роздруківки публікацій з інтернет-сайтів щодо ОСОБА_1 , копії ухвал в кримінальних провадженнях за участю ОСОБА_1 як прокурора, у яких вирішувалися заяви про заявлений йому відвід.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до відзиву Офісу Генерального прокурора на апеляційну скаргу ОСОБА_1 додано копію постанови Офісу Генерального прокурора від 22 листопада 2024 року про скасування постанови про закриття кримінального провадження № 0000616 від 29 лютого 2016 року за підозрою ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 425 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відтак, надано докази, які не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувалися ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

При цьому апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), а саме, встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені на час підписання довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України не приймає дані докази і не надає їм оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації, і законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане тривалим перебуванням під слідством, загалом витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді.

Враховуючи вищевикладене, правильними є висновки суду першої інстанції, що наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності), встановлені під час розгляду справи, не спростована відповідачем і третьою особою.

З наведених вище підстав апеляційний суд не приймає до уваги повідомлення Офісу Генерального прокурора у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 щодо скасування 22 листопада 2024 року постанови від 03 серпня 2021 року, яким закрите кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 .

Натомість апеляційний суд враховує, що відповідач Офіс Генерального прокурора в апеляційній скарзі не заперечував, що ОСОБА_1 як особа, незаконно притягнута до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження щодо якого в подальшому було закрите в зв`язку з відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», але наполягав на зменшенні присудженого судом розміру відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, суд першої інстанції безпідставно виходив з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (8000 грн.), в той час як при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із норм статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн.

Апеляційний суд відхиляє такі доводи як необґрунтовані, оскільки тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Апеляційний суд також враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 707/564/24 (провадження № 61-13898св24), де зазначено, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн., не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Таким чином, застосовуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди розмір мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (8000 грн.), суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, а доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що завершальним днем строку, за який нараховується моральна шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, є день закриття кримінального провадження.

Разом із тим, встановлюючи загальний період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням, суд першої інстанції помилково зазначив, що цей період тривав 57 місяців 10 днів, з 29 лютого 2016 року (дати повідомлення про підозру) до 06 липня 2020 року (дати постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення), з 04 листопада 2020 року (дати ухвали суду про скасування постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення) по 25 листопада 2020 року (дати постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення), з 16 березня 2021 року (дати ухвали суду про скасування постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення) по 03 серпня 2021 року (дати постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення).

Встановивши, що першим днем зазначеного строку є день повідомлення ОСОБА_1 про підозру 29 лютого 2016 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку.

У справі, що переглядається, 11 листопада 2015 року проведено обшуки за місцем проживання та за місцем роботи ОСОБА_1 , а також 01 грудня 2015 року надано дозвіл на тимчасовий доступ до документів, які містять охоронювану законом таємницю, щодо абонента телефонного номера, належного ОСОБА_1 , тобто незаконне проведення обшуку здійснено до повідомлення позивачу про підозру, в зв`язку з чим початок періоду перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням необхідно було обраховувати, починаючи з цього часу.

Апеляційний суд також враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 205/4113/21 (провадження № 61-643св24), на яку посилався позивач ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, згідно яких Верховний Суд зазначив, що визначаючи строк перебування позивача під слідством і судом, кримінальне провадження щодо якого порушене 24 жовтня 2011 року, суди першої та апеляційної інстанцій правильно вважали, що початком цього строку є 15 серпня 2011 року (день проведення обшуків).

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність виключення з періоду перебування ОСОБА_1 під слідством і судом періоди з 06 липня 2020 року по 04 листопада 2020 року та з 25 листопада 2020 року по 16 березня 2021 року, оскільки кримінальне провадження відносно позивача остаточно закрито 03 серпня 2021 року, і оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено випадків переривання строку незаконного перебування особи під слідством в разі оскарження процесуальних документів в передбаченому законом порядку і не передбачено наслідків такого переривання для особи у вигляді скорочення загального періоду перебування під слідством та судом (притягнення до кримінальної відповідальності), за який особа отримує відшкодування шкоди.

Отже, загальний період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням з 11 листопада 2015 року по 03 серпня 2021 року становить 68 місяців 22 дні, і гарантована державою позивачу виплата за заподіяну моральну шкоду станом на час звернення до суду, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати 8000 грн., становить 544000 грн. за 68 місяців і 5866,67 грн. за 22 дні (8000 : 30 х 22), разом 549 866,67 грн.

При визначенні розміру моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , судом першої інстанції було враховано тривалість кримінального провадження, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і саму можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, розмір компенсації моральної шкоди визначено судом в сумі 700 000 грн.

Враховуючи термін перебування позивача під слідством та докази, наявні у матеріалах справи, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди на користь позивача в сумі 700 000 грн.

Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги позивача про помилковість розрахунку, зробленого судом першої інстанції, періоду мінімально гарантованого розміру моральної шкоди. Однак помилкові висновки суду, що позивач перебував під слідством і судом 57 місяців 10 днів, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції при визначенні розміру відшкодування позивачу моральної шкоди більше гарантованого мінімуму в розмірі 700 000 грн., оскільки такий визначений судом розмір моральної шкоди буде достатньою сатисфакцією та не призведе до необґрунтованого збагачення позивача.

Оскільки визначена судом першої інстанції сума компенсації перевищує обов`язковий гарантований державою мінімум за відповідний період, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн., яка визначена з урахуванням незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконних неодноразових застосувань запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання і покладення відповідних обов`язків, незаконних неодноразових відсторонень від посади прокурора, незаконного проведення обшуків по місцю роботи та проживання, вилучення грошових коштів та іншого належного позивачу майна, вчинення інших процесуальних дій, що обмежують права та свободи позивача, його незаконного засудження та як наслідок подальшого незаконного звільнення з посади та роботи, не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції щодо розміру моральної шкоди та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також враховує, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2021 року у справі 640/20260/20 зі змінами, внесеними постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2022 року, частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , поновлено його на посаді прокурора військової прокуратури Деснянського гарнізону Центрального регіону України з 13 липня 2020 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а. с. 72 - 81 т. 2), тобто права позивача, порушені в результаті незаконного звільнення, були поновлені судом.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що психотравмуючі фактори вплинули на стан його здоров`я, зокрема, в листопаді 2019 року на відміну від лютого 2016 року погіршився стан серцево-судинної системи, збільшився ризик гіпертонічної хвороби, додатково діагностовано ішемічну хворобу та дифузний кардіосклероз тощо, оскільки із наявної в матеріалах справи медичної документації позивача (по одному за 2016 та 2019 роки) не можна дійти беззаперечного висновку як щодо негативної динаміки у стані здоров`я ОСОБА_1 , так і щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і станом здоров`я позивача.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що компенсація моральної шкоди, визначена судом першої інстанції в розмірі 700 000 грн., є достатньою, визначеною судом із всебічним, повним, об`єктивним та безпосереднім дослідженням наявних в справі доказів, і зменшенню чи збільшенню з підстав, викладених в апеляційних скаргах позивача і відповідача, не підлягає.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги відповідача Офісу Генерального прокурора щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду кримінального провадження і кримінальної справи, апеляційний суд враховує таке.

01 березня 2016 року ОСОБА_1 уклав з АО «Артель адвокатів» в особі старшого партнера Подосінова А.О. договір про надання правової допомоги № 3/24/16 (а. с. 65 - 66 т. 1), згідно п. 4.1 якого, за здійснену правову допомогу та послуги, що надаються виконавцем, клієнт сплачує виконавцю гонорар (винагороду), розмір якого узгоджується сторонами та визначається в додатковій угоді до даного договору.

Згідно додатку № 1 від 01 березня 2016 року до договору про надання правової допомоги № 3/24/16, ОСОБА_1 та АО «Артель адвокатів» погодили замовлення (доручення) відповідно до п. 2.1 договору, про надання правової допомоги під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000616 від 29 лютого 2016 року за підозрою клієнта за ч. 3 ст. 425 КК України (участь в слідчих та процесуальних діях, підготовка та заявлення клопотань, оскарження процесуальних рішень, ознайомлення з матеріалами справи, витребування доказів і відомостей в інтересах клієнта тощо), розмір гонорару складає відповідно п. 4.1 договору 135000 грн., який сплачується по завершенню досудового розслідування протягом 5 робочих днів з дня підписання акту прийому виконаних послуг (робіт) (а. с. 66 т. 1 зворот).

Згідно додатку № 1.1 від 27 квітня 2016 року до договору про надання правової допомоги № 3/24/16, ОСОБА_1 та АО «Артель адвокатів» погодили замовлення (доручення) відповідно до п. 2.1 договору, про надання правової допомоги під час судового розгляду кримінального провадження № 0000616 від 29 лютого 2016 року за підозрою клієнта за ч. 3 ст. 425 КК України (участь в судових засіданнях, подання клопотань, доказів, їх витребування, оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій за необхідності за усною вказівкою клієнта). Розмір гонорару складає за участь в одному судовому засіданні 8100 грн. без ПДВ, участь в судовому засіданні охоплюється підготовка до засідання, заявлення клопотань, подання заперечень, пояснень, доказів їх витребування. За підготовку та подання апеляційної або касаційної скарги на судове рішення по суті справи 16200 грн. без ПДВ. Гонорар сплачується по завершенню досудового розслідування протягом 5 робочих днів з дня підписання акту прийому виконаних послуг (робіт) (а. с. 67 т. 1).

27 квітня 2016 року та 26 червня 2020 року ОСОБА_1 та АО «Артель адвокатів» склали акт прийому виконаних послуг (робіт), до яких входить участь адвоката в судових засіданнях судів трьох інстанцій, підготовка та подання апеляційної та касаційної скарг, а також позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру від 27 квітня 2016 року, відповідно до якої позивачем сплачено 135 000 грн. за договором № 3/24/16, та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 26 червня 2020 року, відповідно до якої позивачем сплачено 170 100 грн. за договором № 3/24/16 (а. с. 113, зворот а. с. 113, а. с. 114, зворот а. с. 114 т. 1).

До позовної заяви ОСОБА_1 надано копії процесуальних документів у кримінальному провадженні № 0000616 (ухвали, журнали судового засідання, копії вироку, ухвали апеляційного суду, постанови Верховного Суду), з яких вбачається участь захисника Подосінова А.О. в судових засіданнях, складання ним апеляційної та касаційної скарг (а. с. 63 - 64, 68 - 79, 105 - 110, 112, 115 - 116, 124 - 126, 145 - 148, 150 - 182, 183 - 229, 232, 242 - 244 т. 1).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, від 17 грудня 2024 року в справі № 161/15015/22, провадження № 61-6078св24) зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких необхідно розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 (провадження № 61-9263св19) Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір про правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 надавав правову допомогу адвокат Подосінов А.О., що підтверджується договором про надання правової допомоги, додатками до договору, актами прийому виконаних послуг (робіт), а також складеними адвокатом копіями процесуальних документів, копіями журналів судових засідань, ухвал слідчих суддів, копіями вироку, ухвали апеляційного суду та постанови касаційного суду.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відшкодування позивачу 305 100 грн., сплачених ним у зв`язку з наданням йому правової допомоги, оскільки сукупність наявних у матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатами професійної правничої допомоги під час розгляду кримінального провадження і судового розгляду кримінальної справи.

Доводи апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора, що договором (угодою) про надання правової допомоги вартість надання послуг не визначена, а визначена лише в додаткових угодах, є необґрунтованими, оскільки додаткові угоди укладалися на підставі та на виконання основного договору від 01 березня 2016 року до договору про надання правової допомоги № 3/24/16, що передбачено п. 4.1 даного договору.

Апеляційний суд також не може погодитись з доводами відповідача в апеляційній скарзі, що не зазначено вартість години часу адвоката, не зазначено види адвокатських послуг та витрачений час, в який період часу вони надавались та в якому обсязі, враховуючи таке.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, згідно яких при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

З додатку № 1 до договору від 01 березня 2016 року до договору про надання правової допомоги № 3/24/16 вбачається, що гонорар за надання правової допомоги під час досудового розслідування кримінального провадження узгоджено адвокатом та клієнтом у фіксованому розмірі 135000 грн. Після виконання умов договору його сторонами складено акт прийому виконаних робіт, а позивачем сплачено гонорар в повному розмірі, на підтвердження чого надано квитанцію до прибуткового касового ордера.

З додатку № 1.1 до договору від 01 березня 2016 року до договору про надання правової допомоги № 3/24/16 вбачається, що сторони узгодили види правничої допомоги та їх вартість, а саме 8100 грн. за участь адвоката в одному судовому засіданні, та 16200 грн. за підготовку та подання апеляційної та касаційної скарги. Після виконання умов договору його сторонами складено акт прийому виконаних робіт, в якому зазначено дати судових засідань, в яких брав участь адвокат, дати складання та подання апеляційної та касаційної скарг, а позивачем сплачено гонорар в повному розмірі, на підтвердження чого надано квитанцію до прибуткового касового ордера.

Відповідачем в апеляційній скарзі викладено власну суб`єктивну оцінку щодо завищення компенсації витрат на правничу допомогу в розмірі 305 100 грн., однак не доведено в частині вищевказаних послуг, що розмір адвокатських витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Апеляційний суд звертає увагу, що правнича допомога в кримінальному провадженні надавалась ОСОБА_1 майже 5 років, за цей час адвокат брав участь в 17 судових засіданнях у трьох судових інстанціях, складав процесуальні документи.

Крім того, необхідно враховувати важливість надання юридичної допомоги особі, яка притягається до кримінальної відповідальності, зокрема за скоєння злочину, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до семи років, та визнання винною в якому людини здійснює тривалий негативний вплив на всі сфери її життя.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині ухвалення додаткового рішення, в сукупності з доводами апеляційних скарг, апеляційний суд враховує таке.

Так, звертаючись 23 серпня 2024 року до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, позивачем долучено до заяви копію договору № 15/03/24 від 15 березня 2024 року, укладеного ОСОБА_1 та АО «Столична колегія адвокатів», п. 4.1 якого передбачено, що правова допомога надається на умовах погодинної оплати за виконану роботу в розмірі 5000 грн. та визначається на підставі актів приймання виконаних робіт (послуг), в яких визначається розмір, строки та порядок оплати.

Згідно акту прийому виконаних послуг (робіт), складеного ОСОБА_1 та АО «Столична колегія адвокатів» 23 серпня 2024 року, адвокатом надано таку правничу допомогу: 29 - 30 квітня 2024 року - підготовка позовної заяви з опрацюванням нормативних документів, національної судової практики та практики ЄСПЛ, 6 годин; 30 квітня 2024 року - систематизація та оформлення додатків до заяви (сканування документів, форматування фотокопій матеріалів кримінального провадження у форматі PDF, всього 65 додатків з 92 документів на 429 аркушах - 1 година, 01 травня 2024 року - формування заяви, завантаження додатків та відправка в електронному кабінеті в підсистемі «Електронний суд» - 0,5 годин, 23 травня 2024 року - ознайомлення зі змістом та правовий аналіз відзиву на позов відповідача - 0,5 годин, 28 травня 2024 року - складання відповіді на відзив на відзив відповідача та відправка в електронному кабінеті в підсистемі «Електронний суд» - 1 година, 12 червня 2024 року - підготовка листа, формування та завантаження копії позовної заяви та додатків до неї, їх відправка третій особі - 0,5 годин, 19 червня 2024 року - ознайомлення зі змістом та правовий аналіз відзиву на позов третьої особи - 0,5 годин, 18 липня 2024 року - складання та подання заяви про орієнтовні витрати на правову допомогу та намір подати докази - 0,5 годин, 21 серпня 2024 року - участь в судовому засіданні по розгляду позовної заяви - 1 година, 23 липня 2024 року - складання заяви про ухвалення додаткового рішення, систематизація та оформлення додатків, відправка в електронному кабінеті в підсистемі «Електронний суд» - 1 година, всього 12,5 годин.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у частині першій ст. 137 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини другої ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом першої інстанції враховано правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги відповідача, що позивачем не надано доказів на підтвердження сплати витрат на правничу допомогу.

Судом встановлено, що професійну правничу допомогу позивачу надав адвокат Подосінов А.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 15 березня 2024 року, ордеру на надання правничої (правової допомоги) №1438069, додатку до договору від 15 березня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 15 березня 2024 року, та як вбачається з опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги ОСОБА_1 та акту прийому виконаних робіт від 23 серпня 2024 року, вартість наданої правової допомоги складає 65000 грн., претензій щодо надання правничої допомоги ОСОБА_2 позивач не має.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, і що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу складає 65 000 грн. У порядку статті 141 ЦПК України витрати з оплати правничої допомоги стягнуто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 36 192 грн.

Оскільки позивачем додаткове рішення від 17 вересня 2024 року оскаржується тільки з тих підстав, що у випадку задоволення його апеляційної скарги на судове рішення від 23 серпня 2024 року заява про ухвалення додаткового рішення та розподіл судових витрат підлягала б задоволенню в повному обсязі, а тому додаткове рішення підлягає скасуванню як похідне від основного, доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Відповідачем в апеляційній скарзі викладено власну суб`єктивну оцінку щодо завищення компенсації витрат на правничу допомогу в розмірі 36 192 грн., посилаючись на наявність сформованої практики з розгляду та вирішення подібних спорів, однак не доведено в частині вищевказаних послуг, що розмір адвокатських витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями органів досудового слідства, прокуратури, та про розмір завданої позивачу моральної шкоди 700000 грн., витрат, понесених в зв`язку з наданням юридичної допомоги під час розгляду кримінальної справи, 305100 грн., а також витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду цієї цивільної справи, 36192 грн., однак неправильно визначився з початком та тривалістю періоду перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням, таким чином, висновки суду першої інстанції в зазначеній частині не відповідають фактичним обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції та додаткове рішення є законними та обґрунтованими і не підлягають зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційних скаргах.

Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення, але лише в мотивувальній частині, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Офісу генерального прокурора на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу Офісу генерального прокурора на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року, а також додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 березня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.