Справа № 191/3976/24
Провадження № 2/191/1396/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Окладнікової О.І.,

за участі секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2024 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 113149,80 грн.

Позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» обґрунтовані наступним.

13.11.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10289-11/2021.

21.09.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №21092022, відповідно до умов якого, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №21092022 від 21.09.2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 15450.00 грн., з яких:

- 5000,00 грн. - заборгованість за основним боргом;

- 10450,00 грн. - заборгованість за відсотками.

Крім того, 01.11.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 77834217.

14.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Реєстру боржників №11 від 27.10.2023 року до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 59193,00 грн., з яких:

- 18000,00 грн. - заборгованість за основним боргом;

- 41193,00 грн. - заборгованість за відсотками.

Також, 04.11.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2544248.

05.05.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №05052023, відповідно до умов якого, ТОВ «Лінеура Україна» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Реєстру боржників від 05.05.2023 року до Договору факторингу №05052023 від 05.05.2023 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 38506,80 грн., з яких:

- 12000,00 грн. - заборгованість за основним боргом;

- 26506,80 грн. - заборгованість за відсотками.

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №10289-11/2021 від 13.11.2021 року в розмірі 15450,00 грн., за договором позики №77834217 від 01.11.2021 року в розмірі 59193,00 грн. та за кредитним договором №2544248 від 04.11.2021 року у сумі 38506,80 грн., яку позивач просить стягнути із відповідача на свою користь, а також стягнути понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 26.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.

16.12.2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона не отримувала жодних матеріалів по справі, а тому може лише здогадуватися з приводу обгрунтування позивача щодо подання позову та його підстав. Відповідач дізналася про наявність позову в суду лише 26.11.2024 року, коли оновила застосунок «Дія». Позивач вважає, у матеріалах справи містяться належні та допустимі докази переходу права вимоги від кредитора до позивача, а тому позивач є належним позивачем (стягувачем) у даній справі. Однак, відповідач впевнена, що у матеріалах справи не міститься копії договору факторингу між кредитором та позивачем у повному обсязі та додатків до нього, що б підтверджувало належність позивача як нового кредитора у цій справі. Разом з тим, позивач не надав суду копію договору факторингу, укладеного між первинним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс», що унеможливлює встановити зміст такого правочину, зокрема, предмет договору, права та обов`язки сторін тощо. У матеріалах даної справи виписка по картковому рахунку відсутня - тобто немає доказів видачі кредитних коштів. У договорах факторингу не зазначена ціна, за яку відбулося відступлення права вимоги. Отже ціна договору факторингу, як істотна умова договору - відсутня. Крім того, у вказаному договорі не зазначений розмір вимоги до боржника, яка відступається. Також у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договорами Факторингу на час або після їх укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором. Отже, позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача за Договорами позики від первісних кредиторів до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Договір факторингу та передачу права вимоги було укладено ще до виникнення між первинним кредитором кредитних правовідносин. Така обставина сама по собі суперечить виникненню права вимоги у позивача. Разом з тим позивач не надав суду копію договору Факторингу, укладеного між первинним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс», що унеможливлює встановити зміст такого правочину, зокрема, предмет договору, права та обов`язки сторін тощо. При цьому долучена позивачем копія Додаткової угоди до Договору факторингу від 2018 року унеможливлює встановити зміст первісного правочину, зокрема, предмет договору, права та обов`язки сторін тощо. Так само позивач не надав витяг з реєстру боржників до Договору факторингу, укладеного між первинним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс», що позбавляє суд можливості встановити перехід права вимоги позивача до відповідача за Договором. Указані обставини дають підстави дійти висновку, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт того, що до ТОВ «Таліон Плюс» від первинного кредитора перейшло право вимоги до відповідача за Договором, і що в подальшому таке право вимоги перейшло до позивача. Також відповідач зазначає, що позивач надав суду копії Договорів факторингу не в повному обсязі, що унеможливлює належно та у повній мірі сприймати зміст цього документу, а також встановити істотні умови такого договору, в тому числі зобов`язання нового кредитора перед первісним кредитором щодо здійснення оплати за придбання права грошової вимоги до боржників, зокрема, до відповідача за договорами позики. Більше того позивач не надав докази того, що після укладення Договорів факторингу були виконані вимоги ст. 1082 ЦК України та відповідач отримала письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні була визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. При цьому сам по собі факт укладення договору факторингу не створює для відповідача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у договорі. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора відповідач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги, а новий кредитор зобов`язаний надати докази існування боргу саме у такому розмірі, про стягнення якого заявлено відповідну вимогу. Також, позивачем не було надано до суду жодних доказів видачі відповідачу кредитних коштів за спірним кредитним договором. Надання розрахунку суми заборгованості або витягу з реєстру прав вимоги є недостатнім для підтвердження наявності заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості та витяг з реєстру прав вимоги не є первинними документами, що підтверджують факт готівкової чи безготівкової видачі коштів відповідачу. У матеріалах даної справи виписка по картковому рахунку відсутня. Позивачем на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів (письмових або електронних), які б відповідали вимогам процесуального законодавства, перерахування позивачем грошових коштів на користь відповідача. Розрахунок заборгованості, на який посилався позивач у позові, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Представником позивача не доведено розмір фактично взятих відповідачем кредитних коштів за умовами договору, не доведено обгрунтованість нарахування відсотків. З наданих представником позивача документів неможливо встановити по яку дату нараховувались відсотки за користування кредитом та з якою ставкою. В свою чергу наданий представником позивача розрахунок заборгованості не підтверджений жодним первинним документом. Позивачем не було надано до суду жодних доказів видачі відповідачу кредитних коштів за спірним кредитним договором. Надання розрахунку суми заборгованості або витягу з реєстру прав вимоги є недостатнім для підтвердження наявності заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості та витяг з реєстру прав вимоги не є первинними документами, що підтверджують факт готівкової чи безготівкової видачі коштів відповідачу, тому ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову.

Від представника позивача Стеценко В.І. надійшла відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив.

У сьогоднішнє судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач до судового засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Крім того, згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ст.526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Судом установлено, що 01.11.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №77834217. Відповідно до умов договору, позикодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти у сумі 18000,00 грн. на погоджений умовами договору строк, шляхом перерахування їх на банківський рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Строк позики - 30 днів; базова процентна ставка - 1,99 % в день.

У той же час, з позову вбачається, що 14.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги. 28.07.2021 року Додатковою угодою №2 до Договору факторингу №14/06/21, а також Додатковою угодою №12 від 27.10.2023 до Договору факторингу №14/06/21 сторони дійшли згоди викласти текст Договору у новій редакції.

Тобто після укладення зазначеного договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, 01.11.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» уклало з відповідачем ОСОБА_1 договір позики №77834217.

Отже, судом встановлено, що договір позики №77834217 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений 01.11.2021 року, тобто після укладення 14.06.2021 року договору факторингу між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Іншими словами на момент укладення договору факторингу від 14.06.2021 р. боргові зобов`язання за договором позики №77834217 від 01.11.2021 року ще навіть не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору.

Також до матеріалів справи долучено Витяг з Реєстру боржників №11 від 27.10.2023 року до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, тобто даний витяг було складено набагато пізніше, ніж було укладено сам договір факторингу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, на підтвердження тієї обставини, що первісний кредитор ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило право вимоги за договором позики №77834217 від 01.11.2021 року на користь позивача, а тому відсутні підстави вважати, що позивач ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», як правонаступник кредитора, набув прав вимоги за вищевказаним договором позики.

Крім того, 13.11.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №10289-11/2021. Відповідно до умов договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит у сумі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Строк кредитування - 30 днів, тобто до 11.12.2021; за користування кредитом клієнт сплачує товариству 292,0 % річних від суми кредиту в розрахунку 0,80 % на добу.

21.09.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №21092022, відповідно до умов якого, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №21092022 від 21.09.2022 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 15450.00 грн., з яких:

- 5000,00 грн. - заборгованість за основним боргом;

- 10450,00 грн. - заборгованість за відсотками.

Також, 04.11.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 2544248 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до умов договору, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти у сумі 12000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Строк кредитування - 30 днів; стандартна процентна ставка становить 1,99% в день.

05.05.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №05052023, відповідно до умов якого, ТОВ «Лінеура Україна» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги.

Відповідно до Реєстру боржників від 05.05.2023 року до Договору факторингу №05052023 від 05.05.2023 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 38506,80 грн., з яких:

- 12000,00 грн. - заборгованість за основним боргом;

- 26506,80 грн. - заборгованість за відсотками.

На підтвердження суми заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №10289-11/2021 від 13.11.2021 року за період з 21.09.2022 по 31.05.2024, яка становить загальний залишок заборгованості за наданим кредитом в сумі 15450,00 грн., а також розрахунок заборгованості за договором №2544248 від 04.11.2021 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 05.05.2023, яка становить загальний залишок заборгованості за наданим кредитом в сумі 38506,80 грн.

17 грудня 2020 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19 (ЄДРСРУ № 93630925) підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц).

Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15.

Підпункт 14 пункту 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року (далі - Положення), що діяло на час виникнення кредитних відносин між сторонами по даній справі, вказує, що первинний документ - документ, який містить відомості про операцію.

Пункт 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення).

Також пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53).

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ - заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18.

Суд приходить до висновку, що виписка по картковому рахунку є належним доказом щодо наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами.

У матеріалах даної справи виписки по карткових рахунках ОСОБА_1 відсутні.

Крім того, наявність роздрукованих розрахунків заборгованості за договорами є не достатніми для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Такий подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що позивач не є банківською установою, а отже на підтвердження зарахування кредитних коштів перерахованих ОСОБА_1 за кредитними договорами на її рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» не може надати жодної інформації, адже згідно ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта - є банківською таємницею. Однак, клопотань від позивача про витребування зазначених письмових доказів до суду не надходило.

Крім того, у матеріалах справи відсутні повні тексти договору факторингу №21092022 від 21.09.2022 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», та договору факторингу №05052023 від 05.05.2023, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Лінеура Україна». А тому, відповідно, матеріали справи не містять і докази на підтвердження переходу прав вимоги від первісних кредиторів до позивача, оскільки, договір факторингу є оплатним по своїй юридичній природі.

Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Будь-яких доказів на підтвердження видачі первісним кредитором відповідачу кредитних коштів, зняття таких коштів відповідачем з рахунків, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо) та інших доказів, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем в розмірі, заявленому позивачем, до позовної заяви не надано.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог та порушення прав позивача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 10-13, 76-83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повне рішення складено 31.03.2025 року.

Суддя О.І. Окладнікова