Справа № 137/226/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"20" березня 2025 р.
Літинський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Гопкіна П.В.,
за участю секретаря Іванової І.О.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в с-щі Літин цивільну справу за позовом заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення, скасування державної реєстрації,
За наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області ОСОБА_3 отримала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 1,5 га з земель державної власності сільськогосподарського призначення. Рішенням 35-ї сесії 7-го скликання Микулинецької сільської ради був затверджений цей проект та передано ділянку у приватну власність.
Проте прокурор встановив, що ця земельна ділянка фактично охоплює землі водного фонду, за розпорядженням яких могли виступати лише органи обласної державної адміністрації, а не сільські ради. Таким чином, повноваження Микулинецької сільської ради на момент ухвалення рішення не включали передачу земель водного фонду.
Крім того, згідно з інформацією архівного відділу Вінницької районної адміністрації, рішення, на підставі якого було набуто право власності на земельну ділянку, насправді не було прийняте, що свідчить про незаконність набутих прав.
Оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то її правонаступниками є чоловік ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 , оскільки вони успадкували майнові права останньої.
Прокурор Черниш Г.М. до підготовчого судового засідання не з`явилась. Надіслала на електронну адресу суду заяву, відповідно до якої просить підготовче судове засідання проводити у її відсутність у зв`язку із зайнятість в іншій справі. Позов підтримує. У разі визнання позову відповідачами просить ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні (а.с. 121).
Представник позивача Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області до судового засідання не з`явився. Надіслали через підсистему «Електронний суд» заяву, відповідно до якої просили розгляд справи проводити за відсутності представника Якушинецької сільської ради. Позовні вимоги заступника керівника Вінницької окружної прокуратури Вінницької області підтримують в повному обсязі (а.с. 111 зв.)
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до підготовчого судового засідання не з`явились. Напередодні засідання подали до канцелярії суду заяви, відповідно до яких зазначили, що позов визнають повністю і не заперечують проти ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог. Рішення просили прийняти і підготовчому засіданні. Розгляд справи провести у їх відсутність (а.с. 117, 119).
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи заяви сторін та визнання позову відповідачами, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до протоколу 35 сесії 7 скликання Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22.10.2020 рішення № 814 та 815 не приймались. У рішеннях сесії «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі їх у власність» прізвища громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відсутні (а.с. 33-36).
У свою чергу відповідно до документу яке іменується рішенням № 814 Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області від 22.10.2020 (а.с. 37) вирішено затвердити ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована на території Микулинецької сільської ради у відповідності до фактичних розмірів визначених в натурі.
Відповіддю Державного агентства водних ресурсів, басейного управління водних ресурсів річки Південний Буг за № 1952/03 від 07.12.2023 (а.с. 58) зачається про те, що земельна ділянка розташована за межами с. Микулинці на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області на який знаходиться водний об`єкт орієнтовною площею 1-1,5 га відноситься до категорії «ставок» і знаходиться в заплавні р. Згар.
Наказом Держгеокадастру (а.с. 65) ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою до відведення у власність земельних ділянок із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площами по 1,50 га.
Згідно листа Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області за № 11 від 08.03.2024 (а.с. 75-76) зазначається про те, що на земельних ділянках, які є предметом розгляду, станом на час затвердження даної документації водний об`єкт на даних земельних ділянках був відсутнім. Також зазначається, що земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 знаходяться в заплаві р. Згар. Оскільки в землі є заглиблення в період дощів і паводків в окремі роки на земельних ділянках, які перебувають в власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 має місце утворення болотистої місцини. Однак станом на 2024 рік водний об`єкт на даних земельних ділянках відсутній. Земельні ділянки станом на 2024 рік не використовуються. Притік води з інших джерел до цих ділянок не здійснюється, гідротехнічні та водокорегуюючі споруди відсутні.
Відповідно до довідки Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області за № 14 від 20.03.2024 (а.с. 77) ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . На момент смерті проживала за вказаною адресою спільно із чоловіком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та онуком ОСОБА_4 , 22.02.2020.
20.08.2024 слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області накладено арешт на земельні ділянки (а.с. 81-84) у тому числі на земельну ділянку, яка є предметом спору.
Згідно відповіді Літинської державної нотаріальної контори за № 171/02-14 від 01.03.2025 (а.с. 113) повідомляється про те, що 12.09.2024 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом: чоловіку ОСОБА_1 та дочці ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду.
Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.
Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.
Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.
Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).
Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статями1,88-90 ВК України.
Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойми уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
Згідно із пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.
Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83,84 цього Кодексу.
Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна. Особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності на неї є можливим незалежно від того, чи набув або не набув володілець право власності (і відповідно право володіння) на таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-66)).
Тому володіння як фактичний стан відрізняється від права володіння. Права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 67), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 92)).
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно. Такий запис засвідчуватиме, що власник нерухомого майна відновив володіння останнім (постанова від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункти 94, 96)).
Суд з досліджених доказів, які є належними, допустимими та достатніми, зокрема схемою накладення земельних ділянок (а.с. 30), викопіюванням із плану землеволодіння Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області (а.с. 48,49) достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги р. Згар (водний ресурс р. Південний Буг)(а.с. 58), що відповідно до вимог ЗК України та ВК України відноситься до земель водного фонду та повністю накладається на землі водного фонду.
Отже спірна земельна ділянка не може бути передана до приватної власності. При цьому суд враховує, що в даному випадку земельна ділянка також не входить до винятків, що зазначені в ст. 59 ЗК України та які можуть бути передані в приватну власність.
Відповідно право власності на таку до відповідача не перейшло.
Згідно положення ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Статтею 393 Цивільного кодексу України визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Статтями 152 та 153 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, яке оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.
У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим.
Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.
Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.
Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83, підпункту «ґ» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України.
У даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України до фізичної особи з метою усунення перешкод, які ця фізична особа створює у користуванні та розпорядженні землями водного фонду.
Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за фізичною особою на спірну земельну ділянку.
Поряд з тим, слід урахувати, що відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації.
Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідачів певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.
Згідно статті 26 вказаного Закону, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Частиною 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання. Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс.
Повернення у державну (комунальну) власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.
Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, ОСОБА_3 та в подальшому її спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (відповідачі у справі) проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель водного фонду призначення.
Відтак, враховуючи вказані обставини та визнання позову відповідачами, суд вважає, що позов слід задовольнити.
Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 6056,00 грн. (а.с. 1). Враховуючи, що відповідачі до початку розгляду справи по суті визнали позов, то 50 % мають бути повернуті позивачу з державного бюджету, а решта підлягаю стягненню з відповідачів на користь позивача.
Повернути Вінницькій обласній прокуратурі судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028,00 грн. сплачений згідно платіжної інструкції № 169 від 11.02.2025 за наступними банківськими реквізитами:
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Гопкін П. В.