ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Одринської Т.В., Дорош А.І.

при секретарі Філоненко О.В.,

з участю представника позивача АТ «Укрексімбанк» - адвоката Гнатенко Оксани Миколаївни, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Подуса М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою представника АТ «Укрексімбанк» - адвоката Гнатенко Оксани Миколаївни та представника ОСОБА_2 адвоката Чехова Дениса Анатолійовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року ухвалене у складі головуючого судді Чуванової А.М., повний текст рішення складено дати не вказано

та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Чехова Дениса Анатолійовича на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року постановлену у складі головуючого судді Чуванової А.М., повний текст ухвали складено 24 травня 2024 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус ХМНО Парфенкова Ірина Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» третя особа: ОСОБА_1 , приватний нотаріус ХМНО Парфенкова Ірина Володимирівна, про визнання договору іпотеки недійсним

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

В листопаді 2015 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Парфенкова Ірина Володимирівна, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Харківській області, в якому просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :05:025:0002, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою Іриною Володимирівною 30.04.2015 року за реєстровим №704;

визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 209,5 кв.м, житловою площею 139,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою Іриною Володимирівною 30.04.2015 року за реєстровим №701.

Позивач вважає зазначені договори дарування недійсними з наступних підстав.

27.03.2007 року між позивачем та ТОВ «ТІМЕКС» укладено Генеральну угоду №6807N4 з лімітом заборгованості 2100 000,00 доларів США строком погашення 25.03.2010 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та іпотекодавцем ОСОБА_4 укладено іпотечний договір №6807Z61, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченко І.В. 27.03.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №882.

Предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: житловий будинок з прибудовами літ. «Л-1», житловою площею 139,8 кв.м, загальною площею 209,5 кв.м та надвірні будівлі: гараж літ. «М», огорожа №5-8, замощення «І», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка кадастровий номер :05:025:0002, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Накладення заборони відчуження майна 27.03.2007 року зареєстровано тим же нотаріусом в реєстрі за №883.

Іпотекодавцем ОСОБА_4 в порушення умов Іпотечного договору, без згоди позивача, який є іпотекодержателем за цим договором, здійснено відчуження предмету іпотеки відповідачу ОСОБА_1 на підставі мирової угоди, яка визнана ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 12.06.2009 року у справі №2-7186/09.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 23.12.2009 року у справі №2-14445/2009 за відповідачем ОСОБА_1 визнано право власності на предмет іпотеки за зміненою поштовою адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із рішенням виконкому Московського району м.Харкова від 08.12.2009 року.

Беручи до уваги, що предмет іпотеки, у порушення умов п.п.1.8, 2.4.5 Іпотечного договору, відчужений іпотекодавцем ОСОБА_4 без згоди іпотекодержателя АТ «Укрексімбанк» і таким чином набутий у власність відповідача ОСОБА_1 , то остання набула статусу іпотекодавця і разом з цим всі його права та обов`язки за Іпотечним договором в обсязі і на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

На підставі зазначених фактів, рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.10.2015 року у справі №643/3872/14-ц задоволено позов АТ «Укрексімбанк» до відповідача ОСОБА_1 про визнання права іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ). Отже, об`єкти нерухомості за оскаржуваними Договорами поруки є предметом іпотеки за Іпотечним договором.

Відповідач ОСОБА_1 на підставі наведених вище фактів в силу ст.23 Закону України «Про іпотеку» набула статус іпотекодавця і разом з цим всі його обов`язки за Іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, отже, відчуження зазначених предметів іпотеки, які на момент укладання договорів дарування перебували в іпотеці, мало здійснюватися виключно за згодою іпотекодержателя АТ «Укрексімбанк».

Крім того, ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання договору іпотеки недійсним; треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Парфенкова Ірина Володимирівна, яку уточнила та просила: визнати недійсним Іпотечний договір №6807Z61 від 27.03.2007 року, укладений між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченком І.В. 27.03.2007 року, реєстровий №882; визнати недійсною Генеральну угоду №6807Z4 від 27.03.2007 року, додаток №1 до Генеральної угоди від 27.03.2007 року за №6807Z4 «Перелік Кредитних договорів, укладених між Банком та Позичальником, які є такими що діятимуть у рамках цієї Генеральної угоди, Додаткову угоду №6807Z4-1 від 06.10.2008 року до Генеральної угоди, додаток №1 від 06.10.2008 року до Генеральної угоди від 27.03.2007 року за №6807Z4 «Перелік Кредитних договорів, укладених між Банком та Позичальником, які є такими що діятимуть у рамках цієї Генеральної угоди і додатками до цієї Генеральної угоди», укладені між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Тімекс».

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що ПАТ «Укрексімбанк» мотивує свої вимоги, зокрема, наявністю між ним та ТОВ «Тімекс» Генеральної угоди №6807N4 від 27.03.2007 року.

Однак, вказаної Генеральної угоди не існує. Це підтверджується висновком експерта №412 від 23.10.2016 року, наданого за результатами судової технічної експертизи, проведеної у кримінальному провадженні №0000719, в якому зазначено, що у наданих на дослідження документах, зокрема Генеральній угоді №6807N4 від 27.03.2007 року, укладеній між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Тімекс», всі зображення підписів та рукописних записів відтворені способом струменного друку, а не виконані пишучими приладами; зображення всіх відтисків печаток відтворені способом струменного друку, а не нанесені печатними формами. Сукупність обставин встановлених експертами свідчить про можливу підробку генеральної угоди, додатків до неї та додаткових угод, які були підставою для визнання недійсним іпотечного договору.

Таким чином внаслідок відсутності належним чином укладених договорів на підтвердження договірних відносин між Банком та ТОВ «Тімекс», про що позивач за зустрічним позовом не знав в момент укладання спірних договорів іпотеки, наявні підстави для визнання договору іпотеки недійсним з підстав невідповідності даного договору вимогам закону, що було допущено в момент укладання спірного договору.

Враховуючи, що недійсний договір не породжує правових наслідків та є недійсним з моменту його вчинення, зареєстроване обтяження нерухомого майна позивача за первісним позовом іпотекою та накладена заборона його відчуження підлягають скасуванню як такі, що виникли на підставі правочину, що не породжує правових наслідків та обмежують право власності позивача на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» третя особа: ОСОБА_1 , приватний нотаріус ХМНО Парфенкова Ірина Володимирівна, про визнання договору іпотеки недійсним залишено без розгляду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року позов Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус ХМНО Парфенкова Ірина Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг

Не погодившись із таким вирішенням спору, представник АТ «Укрексімбанк» - адвокат Гнатенко Оксана Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус ХМНО Парфенкова Ірина Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування АТ «Державний експортно-імпортний банк України» вказав на те, що відчуження зазначених предметів іпотеки, які на момент укладання договорів дарування перебували в іпотеці, здійснено без згоди іпотекодержателя АТ «Укрексімбанк».

При цьому, позивач посилався на норми ст.. 215 ЦК України та ч.3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», згідно якої правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Частиною першою, третьою ст.. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином обраний спосіб захисту порушеного права є належним.

Апелянт також зазначає, що АТ «Укрексімбанк» звернулося до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору дарування. Отже предметом розгляду даної справи є виключно факт визнання оспорюваних правочинів недійсними.

Відповідно до усталеної судової практики у справах про визнання правочинів (договорів) недійсними предметом спору є саме дійсність (чи недійсність) договору тобто відповідність його умов вимогам чинного на момент укладення цього договору законодавства.

Враховуючи наведене, розглядаючи дану позовну заяву суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Не погодившись із таким вирішенням спору, представник ОСОБА_2 адвокат Чехов Денис Анатолійович зазначив, що суд першої інстанції прийняв вірне рішення про залишення позовної заяви без задоволенням, проте підстави для прийняття такого рішення не відповідають обставинам справи, а тому просив змінити мотивувальну частину рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29.05.2024 року.

Зазначає, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29.04.2005 року на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок, скасовано ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 05.12.2011 року (справа 8-32/11, провадження 8/2027/31113/11), в силу позиції Верховного Суду України, про скасування судового акту, який не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, тому рішення Московського районного суду м. Харкова від 12.06.2009 року у справі № 2-7186/09 яким затверджено мирову угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі якої остання набула право власності, також не породжує правових наслідків з набуття права власності у ОСОБА_1 на спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, можна стверджувати, що у разі коли навіть позов є обґрунтованим і підставним, якщо дійсно є порушення закону, які в принципі, зазвичай тягнуть задоволення позову, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає. Відмова у задоволенні позову відбувається з підстав відсутності порушення прав та інтересів позивача, лише у разі якщо виникає право на позов. Причому, докази такого конкретного, об`єктивного порушення повинен навести позивач, оскільки в цій частині на ньому лежить процесуальний обов`язок доказування.

На підставі викладеного, враховуючи, що у позивача відсутні будь-які похідні права на іпотечне майно - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 та на земельну ділянку за зазначеною адресою за кадастровим номером :05:025:0002, оскільки право власності на них були скасовані за ОСОБА_4 (як іпотекодавець) на підставі рішенням суду, ВАТ «Державний експортноімпортний банк України» не мав права звертатися до суду з позовними заявами про захист порушених прав укладеними договорами, оскільки таке право у останнього відсутне.

Також з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року не погодився представник ОСОБА_2 адвокат Чехов Денис Анатолійович та оскаржив її в апеляційному порядку.

Зазначав, щоматеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо належного повідомлення позивача про виклик у судове засідання місцевого суду. В матеріалах відсутні докази про вручення ій судових повісток, тобто про день проведення судового засідання Позивачка не була належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду.

ОСОБА_2 будучі обізнаною про перебування справи в провадженні Московського районного суду м. Харкова не отримувала ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 07.07.2023 року про поновлення провадження по справі та зміну територіальної підсудності розгляду справи № 643/18590/15-ц з Московського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави та не була повідомлена належним чином про призначення справи для розгляду по суті.

Зауважує, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру). Дотримання цивільного процесуального закону є гарантією прав особи у цивільному судочинстві та виконання судом його завдання. Безпідставне залишення позову без розгляду в даному випадку є порушенням норм процесуального права, тим більше порушення цих норм в умовах війни, є проявом порушення права на доступ до правосуддя.

Відомості, якими суд керується при ухвалені оскаржуваної ухвали від 20.05.2024 не відповідають дійсності. Суд мотивує прийняття ухвали про залишення позовної заяви без розгляду тим, що Позивач не з`явився в судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Однак дані факти не відповідають дійсності. Матеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо належного повідомлення позивача про виклик у судове засідання місцевого суду. В матеріалах відсутні докази про вручення Позивачці судових повісток, тобто про день проведення судового засідання Позивачку не було належним чином повідомлено про дату та місце судового розгляду. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17.

Позиція інших учасників справи

25.07.2024 року від АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від 03.07.2024 року поданою представником Крутас Н.М., в якому банк просить врахувати всі заперечення, що надані Банком, також врахувати обставини справи та відмовити апелянту у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача АТ «Укрексімбанк» - адвоката Гнатенко Оксану Миколаївну, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Подуса М.О., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.03.2007 року між позивачем та ТОВ «ТІМЕКС» укладено Генеральну угоду №6807N4 з лімітом заборгованості 2100000,00 доларів США строком погашення 25.03.2010 року (т.1 а.с.15-25).

Так, згідно матеріалів справи між АТ «Укрексімбанк» та позичальником ТОВ «Тімекс» (учасник ОСОБА_5 95% статутного капіталу на момент видачі кредиту та 100% статутного капіталу на цей час) укладено Генеральну угоду №6807N4 від 27.03.2007 року із лімітом кредитування 2100000,00 доларів США та Кредитний договір №6807К17 від 27.03.2007 року із лімітом кредитування 1500000,00 доларів США. Загальна сума грошових коштів, виданих позичальнику ТОВ «ТІМЕКС» в рамках Генеральної угоди №6807N4 від 27.03.2007 року, складає 1282183,77 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «ТІМЕКС» за кредитним договором між позивачем та іпотекодавцем ОСОБА_4 укладено іпотечний договір №6807Z61, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченко І.В. 27.03.2007 року та зареєстрований в реєстрі за №882, предметом іпотеки за яким є наступне нерухоме майно: житловий будинок з прибудовами літ. «Л-1», житловою площею 139,8 кв.м, загальною площею 209,5 кв.м та надвірні будівлі: гараж літ. «М», огорожа №5-8, замощення «І», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка кадастровий номер :05:025:0002, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Накладення заборони відчуження майна 27.03.2007 року зареєстровано тим же нотаріусом в реєстрі за №883 (т.1 а.с.10-14).

Іпотекодавцем ОСОБА_4 здійснено відчуження предмету іпотеки відповідачу ОСОБА_1 на підставі мирової угоди, яка визнана ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 12.06.2009 року у справі №2-7186/09 (т.1 а.с.26).

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 23.12.2009 року у справі №2-14445/2009 за відповідачем ОСОБА_1 визнано право власності на предмет іпотеки за зміненою поштовою адресою: АДРЕСА_1 , і у зв`язку із рішенням виконкому Московської районної ради м.Харкова від 08.12.2009 року (т.1 а.с.27).

Також по справі постановлено додаткове рішення Московського районного суду м.Харкова від 02.09.2010 року згідно якого у резолютивній частині судового рішення від 23.12.2009 року після речення: «Визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 » зазначити: і на земельну ділянку, плошею 0,1 га, з кадастровим номером №:05:025:0002 (т.1 а.с.28).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.10.2015 року у справі №643/3872/14-ц за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Тімекс» в особі керуючого санацією Немашкалова В.М. про звернення стягнення на предмет іпотеки позов задоволено. Визнано за ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» право іпотеки на житловий будинок з прибудовами літ. «Л-1», житловою площею 139,8 кв.м, загальною площею 209,5 кв.м, з надвірними будівлями: гараж літ. «М», огорожа №5-8, замощення «І», та земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, кадастровий номер №:05:025:0002, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_2 ), які є предметом іпотеки за іпотечним договором №6807Z61 від 27.03.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченко І.В. за реєстровим №882. Звернуто стягнення на вказані об`єкти нерухомості (т.1 а.с.29-33).

У свою чергу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено наступні правочини: договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :05:025:0002, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою Іриною Володимирівною 30.04.2015 року за реєстровим №704; договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 209,5 кв.м, житловою площею 139,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою Іриною Володимирівною 30.04.2015 року за реєстровим №701 (т.1 а.с.81-82, 106).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема ч.1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів дарування АТ «Державний експортно-імпортний банк України» вказував на те, що відчуження зазначених предметів іпотеки, які на момент укладання договорів дарування перебували в іпотеці, здійснено без згоди іпотекодержателя АТ «Укрексімбанк». При цьому, позивач посилається на норми ст.215 ЦК України та ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку», згідно якої правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Колегія судді зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивачем Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» обрано неналежний та неефективний спосіб захисту його порушених прав.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателяє недійсним(частина третя статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/13857/17 (провадження № 61-8071св21) вказано, що «уприватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 388/1299/17 (провадження № 61-8199св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна з огляду на те, що зазначені правочини є нікчемними, і визнання їх недійсними в судовому порядку не є належним способом захисту прав та інтересів позивача.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.10.2015 року визнано за ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» право іпотеки на житловий будинок з прибудовами в літ. «Л-1», житловою площею 139,8 кв.м, загальною площею 209,5 кв.м, з надвірними будівлями: гараж літ. «М», огорожа №5-8, замощення «І», та земельну ділянку загальною площею 1,1000 га, кадастровий номер №:05:025:0002, що знахоидться за адресою: АДРЕСА_1 ), які є предметом іпотеки за іпотечним договором №6807Z61 від 27.03.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченко І.В. за реєстровим №882. Звернуто стягнення на вказані об`єкти нерухомості.

На виконання вказаного рішення апеляційного суду Харківської області від 20.10.2015 року було видано два виконавчих листи, де боржниками зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..

Виконавче провадження, де боржник ОСОБА_1 , №66316396 продовжує перебувати на примусовому виконанні, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано (т.4 а.с.138,141-144).

Виконавче провадження, де боржник ОСОБА_4 , №49653419 продовжує перебувати на примусовому виконанні, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано (т.4 а.с. 146-147,152-153).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що на даний час рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки перебуває на виконанні у відділі примусових виконань рішень Державної виконавчої служби України, а тому у даній справі відсутній факт реалізації предмета іпотеки та іпотека не припинилася на підставі частини першої статті 593 ЦК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Чехова Д.А. щодо зміни мотивувальної частини рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29.05.2024 року колегія суддів зазначає, що відповідачем ОСОБА_1 в момент вчинення договорів дарування недодержані вимоги встановлені ст.. 9 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 586 ЦК України, а тому такі договори дарування є недійсними з підстав передбачених ст..ст. 203, 215 ЦК України та ст.. 12 ЗУ «Про іпотеку». Відсутність запису в реєстрі речових прав щодо реєстрації права обдаровуваної ОСОБА_2 не свідчить про те, що вона не є власником майна. Також питання стосовно відсутності реєстрації прав в реєстрі речових прав не було предметом позову, та не було предметом судового розгляду. Предметом даного спору було визнання недійсності правочину, а тому підстави для зміни мотивувальної частини рішення відсутні.

Отже, доводи апеляційних скарг представника АТ «Укрексімбанк» - адвоката Гнатенко Оксани Миколаївни та представника ОСОБА_2 адвоката Чехова Дениса Анатолійовичане спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Стосовно доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_2 адвоката Чехова Дениса Анатолійовича на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» третя особа: ОСОБА_1 , приватний нотаріус ХМНО Парфенкова Ірина Володимирівна, про визнання договору іпотеки недійсним залишено без розгляду.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими конвертами які були направлені за адресою місця її проживання, жодного разу не з`явилася у судові засідання, призначені на: 27.07.2023 року, 16.08.2023 року, 13.09.2023 року, 06.10.2023 року, 03.11.2023 року, 24.11.2023 року, 22.01.2024 року, 16.02.2024 року, 11.03.2024 року, 26.03.2024 року, 12.04.2024 року, 20.05.2024 року, не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подала.

Враховуючи, що позивач у судове засідання не з`явився повторно, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи за адресою, яку вказав у позовній заяві, поважність причини неявки у судові засідання не підтвердив, суд першої інстанції дійшов до висновку про залишення позову без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Згідно п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Разом із цим поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що 24 лютого 2022 року розпочалась військова агресія Російської Федерації проти України. На дату нападу російською федерацією місце мешкання ОСОБА_2 було адреса АДРЕСА_4 .

У зв`язку з щоденними обстрілами міста Харкова 19.04.2022 ОСОБА_2 змінила адресу місця мешкання, нова адреса: АДРЕСА_5 , що підтверджується Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 19.04.2022 року за № 1604-.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (справа «Белеш та інші проти Чеської Республіки» від 07 лютого 2006 року, § 49).

Саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру). Дотримання цивільного процесуального закону є гарантією прав особи у цивільному судочинстві та виконання судом його завдання.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів щодо належного повідомлення ОСОБА_2 чи її представника про виклик у судові засідання суду першої інстанції. Також відсутні докази про вручення ОСОБА_2 судових повісто. За таких обставин не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином повідомив позивача про дату, час і місце судового засідання.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про залишення зустрічного позову ОСОБА_2 без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року- без змін.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. п. 3. 4. ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 рокуне відповідає вимогам діючого законодавства, а тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 374, 375, 382, 379 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника АТ «Укрексімбанк» адвоката Гнатенко Оксани Миколаївни та представника ОСОБА_2 адвоката Чехова Дениса Анатолійовича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2024 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Чехова Дениса Анатолійовича на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 20 травня 2024 року скасувати.

Цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний Експортно-Імпортний Банк України» третя особа: ОСОБА_1 , приватний нотаріус ХМНО Парфенкова Ірина Володимирівна, про визнання договору іпотеки недійснимповернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді: Т.В. Одринська

А.І. Дорош