Провадження № 22-ц/812/324/25 Суддя першої інстанції Тавлуй В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 березня 2025 року м. Миколаїв Справа № 469/435/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання Ковальському Є.В.,

за участі прокурора Волкожи С.М. ,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року, повне судове рішення складено 23 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Тавлуя В.В., в залі судового засідання в с-ще Березанка, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження (в частині), скасування запису про право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельні ділянки

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області звернувся до суду з позовом, предмет якого змінив у подальшому, в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження (в частині), визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування запису про право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Враховуючи зміну предмета позову прокурор просив суд:

- визнати незаконним і скасувати розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 12 червня 2014 року № 175 в частині затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583 для індивідуального дачного будівництва в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області;

- визнати недійсним видане 27 червня 2014 року ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 - земельну ділянку площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583 (від 01 листопада 2016 року запис № 17282153);

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583 вартістю 75 191 грн у стані який існував до порушення прав шляхом знесення двоповерхової споруди, демонтажу металевого вагончика та металевого паркану;

22 червня 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження (в частині), визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку.

В позовній заяві просив суд:

- визнати незаконним і скасувати розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 12 червня 2014 року № 175 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 для індивідуального дачного будівництва в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області;

- визнати недійсним видане 25 червня 2014 року ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 - земельну ділянку площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 вартістю 81 281 грн у стані, який існував до порушення прав, шляхом демонтажу вагончику та паркану.

Свої позови прокурор обґрунтовував тим, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 12 червня 2014 року № 175 затверджено проєкти землеустрою та надано у власність (серед інших) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельні ділянки, відповідно, площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 та площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583, для індивідуального дачного будівництва поза населеним пунктом у межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Зазначене вище розпорядження прийняте з порушенням вимог земельного та водного законодавства, містобудівної документації, будівельних норм і правил, так як надана у власність відповідачці ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583, яка у подальшому 01 листопада 2016 року на підставі договору дарування була відчужена відповідачу ОСОБА_1 , та земельна ділянка площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 надана у власність відповідачу ОСОБА_1 знаходяться в зоні рекреації, розташовані у трикілометровій зоні узбережжя Чорного моря, а тому на них відповідно до містобудівної документації та державних будівельних норм і правил заборонено індивідуальне дачне будівництво.

Крім того, відповідно до статті 88 Водного кодексу України спірні земельні ділянки входять до прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому можуть перебувати виключно у державній та комунальній власності і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.

На земельній ділянці з кадастровим номером :09:000:1583 розміщена двоповерхова споруда, металевий вагончик та металевий паркан, а на земельній ділянці з кадастровим номером :09:000:1584 вагончик та паркан. Н зазначені споруди відсутні документи дозвільного та декларативного характеру, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, прокурор вважає, що належний захист права власності держави на спірну земельну ділянку вимагає покладення на відповідача ОСОБА_1 обов`язку повернути їх у стані, який існував до порушення прав.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2024 року в одне провадження об`єднані цивільні справи за цими позовами.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2021 року до участі у справі залучено Миколаївську районну державну адміністрацію як правонаступника відповідача Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 17 серпня 2023 року залучено Коблівську сільську раду до участі у справі як правонаступника позивача Миколаївської обласної державної адміністрації .

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано незаконним і скасовано розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 12 червня 2014 року №175 в частині затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583 для індивідуального дачного будівництва в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 01 листопада 2016 року № 17282153 про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583 вартістю 75 191 грн.

Визнано незаконним і скасовано розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 12 червня 2014 року № 175 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 для індивідуального дачного будівництва в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 вартістю 81 281 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір у сумі 2 452.33 грн з кожного.

Стягнуто з Миколаївської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір у сумі 2 627.50 грн з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що Березанською районною державною адміністрацією розпорядженнямвід 12 червня 2014 року № 175 всупереч зазначеним нормам законодавства передано у приватну власність спірні земельні ділянки, що знаходяться у межах прибережної захисної смуги, для потреб, що не передбачені законом.

Оскільки спірні земельні ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги та у силу закону не могли передаватися для індивідуального дачного будівництва, районна державна адміністрація, розпорядившись зазначеними земельними ділянками для цілей, не передбачених законом, перевищила свої повноваження. Ведення індивідуального дачного будівництва на спірних земельних ділянках суперечить земельному і водному законодавству, містобудівній документації та діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам, а тому розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області у частині затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва не є законним.

Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_2 лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином або підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку у даному спорі, та втрачає свою юридичну силу у зв`язку зі скасуванням документа, що підтверджував право.

Тому вимога прокурора в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно задоволенню не підлягає.

Враховуючи вказане, суд вважає, що для вирішення питання про захист права власності держави чи територіальної громади на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно не є необхідним і ефективним способом захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є підставою для відмови у позові.

У силу об`єктивних, видимих природних властивостей розташованих в межах прибережної захисної смуги земельних ділянок, які знаходиться за межами населеного пункту та відстань меж яких до урізу води Чорного моря становить близько 200 м, відповідачі не могли не знати про фактичне місцезнаходження спірних земельних ділянок поблизу моря та, відповідно, відповідачі могли та повинні були знати про те, що спірні земельні ділянки належить до земель водного фонду.

Тому немає жодних підстав вважати, що відповідачі були добросовісними та не могли співвіднести чіткі законодавчі заборони з конкретним об`єктом на місцевості.

Спірні земельні ділянки розташовані у межах законодавчо визначеної прибережної захисної суги Чорного моря, належить до земель водного фонду, і заволодіння ними відповідачами відбулось усупереч вимогам закону, оскільки перехід права власності на це майно є неможливим. За таких обставин належним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах є усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном, і спірні земельні ділянки підлягають поверненню власникові.

Вимога прокурора про повернення з незаконного володіння земельних ділянок шляхом знесення двоповерхової споруди, демонтажу металевого вагончика та парканів є поєднанням двох вимог, характерних для віндикаційного і негаторного позовів.

Таким чином, встановивши, що метою пред`явлення позову є захист прав держави щодо володіння землями водного фонду, які не можуть передаватися у приватну власність для потреб, не передбачених законодавством, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги прокурора про повернення земельних ділянок та, відповідно, про відмову у задоволенні вимоги про демонтаж наявного на них майна.

При цьому суд зважає, що судовий збір за вимогою про демонтаж розміщених на земельних ділянках споруд прокурором не сплачено.

Не погодившись з рішення суду, в частині вимог про повернення Коблівській сільській раді земельних ділянок у стані, який існував до порушення прав шляхом знесення (демонтажу) будівель та споруд, Миколаївська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким зазначені позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи питання щодо вимог про знесення (демонтаж) будівель та споруд судом першої інстанції застосовано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, які сформовані за інших обставин.

Зазначений висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду, стосується випадків об`єднання у одній позовній вимозі різних способів захисту, спрямованих на усунення різних за змістом порушень права власності і жодним чином не вказує на неможливість об`єднати у негаторному позові дві позовні вимоги негаторного змісту, тобто вимагати повернення земельної ділянки одночасно з вимогою знести збудовані на ній об`єкти чи на неправильність лексичного формулювання позовних вимог «зобов`язати особу повернути земельні ділянки у стані, який існував до порушення прав шляхом знесення (демонтажу) споруд».

Вимога про повернення земельної ділянки у стані, який існував до порушення прав шляхом знесення (демонтажу) будівель та споруд, є однією взаємопов`язаною позовною вимогою негаторного змісту.

Проте, внаслідок невірного застосування зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду до спірних правовідносин, ототожнення способу захисту з викладенням позовних вимог, судом першої інстанції помилково відмовлено у задоволенні вимог негаторного змісту, можливість застосування яких передбачена статтею 391 ЦК України та частиною 2 статті 152 ЗК України.

Через це є неприйнятним також висновок районного суду про те, що прокурором не сплачено судовий збір за вимогами про демонтаж розміщених на земельних ділянках споруд.

До то ж, несплата судового збору за позовну вимогу не є підставою для відмови у задоволенні позову загалом, адже такий недолік може бути виправлено, зокрема на виконання ухвали суду про залишення позову без руху у передбаченому статтею 185 ЦПК України порядку.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідач зазначав, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з тим, що судом при винесенні рішення правильно враховано, що зазначені спірні споруди зведені ОСОБА_1 як добросовісним набувачем, тому, що на той час у нього були документи про право власності на спірні земельні ділянки. Прокуратурою не пропонуються варіанти відшкодування ОСОБА_1 понесених затрат у зв`язку із незаконністю прийнятих рішень державними органами.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2025 року рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області до Миколаївської районної державної адміністрації до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку скасовано та провадження у справі в цій частині закрито.

Зазначене рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь прокуратури Миколаївської області 2 452, 33 грн судового збору скасовано.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 12 червня 2014 року № 175 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян України (9 чоловік) для індивідуального дачного будівництва із земель державної власності (запасу), за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у тому числі у власність відповідачки ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583 та відповідача ОСОБА_1 , та земельної ділянки площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 для індивідуального дачного будівництва в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на земельну ділянку площею 0,025 га кадастровий номер :09:000:1583 на підставі свідоцтва про право власності виданого 27 червня 2014 року № НОМЕР_1 , реєстраційною службою Березанського РУЮ Миколаївської області, зареєстроване право власності за відповідачкою ОСОБА_2 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2014 року № 14100812).

Вказана земельна ділянка площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583, надана у власність відповідачу ОСОБА_2 , у подальшому 01 листопада 2016 року на підставі договору дарування була відчужена відповідачу ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис від 01 листопада 2016 року № 17282153.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на земельну ділянку площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584 на підставі свідоцтва про право власності виданого 27 червня 2014 року за № НОМЕР_1 реєстраційною службою Березанського РУЮ Миколаївської області, зареєстроване право власності за відповідачем ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2014 року № 14100812).

Згідно з повідомленням Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від 03 грудня 2019 року, надана у власність відповідачці ОСОБА_2 земельна ділянка розташована на землях рекреації, визначених відповідно до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженому постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112; вказаним проектом в зонах рекреації передбачено розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда та відпочинку, пляжів, пам`яток археології, заказників, пам`яток культури.

Згідно з витягом з Публічної кадастрової карти України, відстань від північної межі ділянки з кадастровим номером :09:000:1583 становить 215 225 м, від південної 190 - 200 м.

Згідно з витягом з Публічної кадастрової карти України, відстань від північної межі ділянки з кадастровим номером :09:000:1584 становить 215 225 м, від південної 200 - 210 м.

Відповідно до повідомлення Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, у реєстрі відсутня інформація щодо видачі/реєстрації відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 документів, які дають право на виконання будівельних робіт, та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів в межах Рибаківської сільської ради Березанського району.

З повідомлення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 21 січня 2020 року вбачається, що на спірній земельній ділянці :09:000:1583 побудована двоповерхова споруда, а також знаходяться металевий вагончик та металевий паркан, а на спірній земельній ділянці :09:000:1584 знаходяться металевий вагончик та металевий паркан.

Як вбачається з повідомлення Миколаївської обласної державної адміністрації від 02 грудня 2019 року, облдержадміністрації не було відомо про порушення головою Березанської РДА вимог земельного законодавства при видачі розпорядження від 12 червня 2014 року № 175, питання щодо розпорядження вказаними у ньому земельними ділянками, зокрема з кадастровими номерами :09:000:1583 та :09:000:1584 з ОДА не погоджувалось.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з положеннями статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно зі статтею 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

Згідно з положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Отже, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Статтею 59 ЗК України встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, хоча й у частині першій статті 59 ЗК України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим стаття 59 ЗК України у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

За змістом положень ЗК України землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 дійшла висновку про те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині 1 статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Вирішуючи позов прокурора в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області земельні ділянки у придатному для використанні стані, шляхом знесення двоповерхової споруди, металевих вагончиків та металевого паркану, суд першої інстанції, встановивши, що спірні земельні ділянки відноситься до земель водного фонду, безпідставно вказав, що прокурором не заявлено окремих позовних вимог про демонтаж зазначених споруд, що розташовані на спірних земельних ділянках, залишивши відповідні позовні вимоги без реагування, а спір в цілому, фактично, не вирішеним.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор неправильно поєднав дві вимоги, характерні для віндикаційного і негаторного позовів (повернення земельних ділянок та знесення нерухомого майна на них).

При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що висновки Великої Палати Верховного Суду, на які він послався, сформовані за інших фактичних обставин, і в них не зазначено про неможливість вимагати шляхом пред`явлення негаторного позову повернення земельної ділянки у придатному для використання стані шляхом знесення побудованого на ній нерухомого майна. По суті, це є одна вимога (взаємопов`язана) саме негаторного характеру.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 483/954/21.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення земельних ділянок, але помилково розглянув тільки частину цих позовних вимог, залишивши іншу частину цієї самої вимоги, фактично, невирішеною.

Спірні правовідносини стосуються захисту прав територіальної громади Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області на земельні ділянки водного фонду, зокрема, які перебувають у межах прибережної захисної смуги Чорного моря та були передані у приватну власність.

Встановленими судом обставинами встановлено належність спірної земельної ділянки до земель, на які поширювалася заборона на передання їх у приватну власність для індивідуального дачного будівництва.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що зайняття земельних ділянок водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу існування порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Крім того, судом надано правову оцінку пропорційності втручання держави у права ОСОБА_1 , зазначено, що загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні земельної ділянки у власності. Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 не міг не знати про те, де саме розміщені спірні земельні ділянки і якими є їх межі на місцевості, як на час затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок у приватну власність, так і на час встановлення на них споруд.

З огляду на ці обставини суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні земельні ділянки підлягають поверненню у власність територіальної громади Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.

В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, прокурор посилався на необхідність захисту права власності територіальної громади Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області просив повернути спірні земельні ділянки саме у належному для використання стані шляхом знесення споруд, розташованих на них.

З огляду на наведені норми права, на спірні земельні ділянки поширюються обмеження, передбачені для земель водного фонду, зокрема, у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману. У такій зоні можуть бути розміщені гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори. За їхньої відсутності до вказаної ділянки має бути забезпечений безперешкодний і безоплатний доступ громадян для загального водокористування. Використання спірних земельних ділянок для будівництва об`єктів дачної забудови буде перешкодою для доступу громадян до загального водокористування, а відтак така забудова є неможливою.

Вказані вимоги водного та земельного законодавства є доступними та зрозумілими, а результати за наслідками такої забудови є очевидними, зокрема, для особи, яка, має знати про відповідні обмеження встановлені законом, діючи на свій розсуд отримує та забудовує таку ділянку для вказаної мети.

Таким чином ОСОБА_1 , отримавши у власність спірні земельні ділянки, використовував їх у цілях (для забудови), що заборонені діючим законодавством України. Вимога прокурора про знесення об`єктів будівництва, зведеного на них з метою повернення земельних ділянок у придатному для використання стані є саме тим способом захисту цивільних прав та інтересів територіальної громади, за якого буде відновлено становище, яке існувало до порушення її прав на цю земельну ділянку.

Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

При цьому апеляційний суд вважає, що повернення спірних земельних ділянок у стані, який існував до їх забудови переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідних земельних ділянок згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірних земельних ділянок, що належать до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги та розташовані на відстані близько двохсот метрів від урізу води.

Забудова спірної земельної ділянки об`єктами житлової забудови, зокрема, будівництво будинку та інших споруд, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, а тому таке використання прибережних захисних смуг не буде створювати сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколо водних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина 1статті 87 ВК України).

Дотримання всіма особами встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному водному об`єкту.

У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово зазначалось, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України, частина 3 статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті18,19, пункти «а» і «б» частини 1 статті 91, пункти «а» і «б» частини 1 статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117)).

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає, що втручання держави у право мирного володіння, як власником зведених будівель і споруд на спірних земельних ділянках водного фонду у межах прибережної захисної смуги є легітимна мета контролю за використанням цих ділянок за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами народу України.

Крім того, у цій справі з огляду на характер спірних правовідносин, відсутня невідповідність заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 на двоповерхову споруду та інші забудови спірних земельних ділянок критеріям правомірного втручання у це право.

У даному випадку загальний інтерес знаходить свій вираз у контролі за використанням спірних земельних ділянок водного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи ОСОБА_1 у збереженні права на збудоване майно на цих ділянках, отриманих з метою, що прямо суперечить закону. Останній беззаперечно в силу явних зовні та видимих природних ознак спірних земельних ділянок розумів, що земельні ділянки розташовані у прибережній захисній смузі на незначній відстані від урізу води, а тому водночас міг розуміти, що забудова таких земельних ділянок порушує вимоги законодавства.

До такого переконання колегія суддів дійшла з огляду на те, що ОСОБА_1 , отримавши спірні земельні ділянки у власність відповідно у 2014 році та 2016 року для дачного будівництва, знаючи, що у 2020 році прокурор звернувся з позовом до суду про повернення земельних ділянок продовжив будівельні роботи на цих земельних ділянках.

Отже відповідач ОСОБА_1 , чітко знаючи та розуміючи, що придбані ним земельні ділянки віднесені до земель водного фонду, на яких заборонено будь-яке будівництво та з приводу його прав на ці ділянки триває судовий розгляд, розпочав та продовжив забудову спірних земельних ділянок.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні вимог в частині знесення збудованих споруд на спірних земельних ділянках.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги в частині, що переглядається, підлягають задоволенню.

При розгляді справи в частині, що переглядається, суд першої інстанції не врахував повною мірою змісту заявлених прокурором позовних вимог та обставин справи, які слугували підставою для звернення до суду з позовом після встановлення в судовому порядку факту незаконності набуття права приватної власності на спірні земельні ділянки водного фонду.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині, що переглядається, з огляду на приписи пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення в зазначеній частині, тому рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог про знесення на земельній ділянці кадастровий номер :09:000:1583 двоповерхової споруди, металевого вагончика і металевого паркана, та на земельній ділянці кадастровий номер :09:000:1584 металевого вагончика та металевого паркана підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судове рішення про задоволення цих вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду першої інстанції прокуратура за позовні вимоги про повернення земельних ділянок у стані який існував до порушення прав шляхом знесення споруд сплатила судовий збір у розмірі 4 204 грн (по 2 102 грн за кожну).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції задовольнив вищезазначену позовну вимогу (стосовно двох земельних ділянок) частково, а саме в частині повернення земельних ділянок та стягнув з відповідачів судовий збір за задоволення цієї позовної вимоги. Суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про повернення земельної ділянки та знесення споруд є двома окремими позовними вимогами та судовий збір необхідно сплатити за цю вимогу, як за дві окремі.

Оскільки при розгляді апеляційної скарги судом встановлено, що вимога про повернення земельних ділянок у стані який існував до порушення прав шляхом знесення споруд є однією позовною вимогою, то судовий збір сплачений при поданні прокурором позовної заяви, саме за цю вимогу немайнового характеру, судом першої інстанції вже було стягнуто з відповідачів на користь прокуратури.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» прокуратура сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 5 044.80 грн (4 204 х 150% х 0.8 = 5 044.80 грн).

За результатами перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу задоволено в повному обсязі.

За такого з ОСОБА_1 на користь прокуратури підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 5 044.80 грн

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог про знесення на земельній ділянці кадастровий номер :09:000:1583 двоповерхової споруди, металевого вагончика і металевого паркана, та на земельній ділянці кадастровий номер :09:000:1584 металевого вагончика та металевого паркана скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.

Зобов`язати ОСОБА_1 з метою повернення земельної ділянки площею 0,025 га з кадастровим номером :09:000:1583, розташованої в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у придатному для використання стані у власність держави в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області знести двоповерхову споруду, металевий вагончик і металевий паркан.

Зобов`язати ОСОБА_1 з метою повернення земельної ділянки площею 0,03 га з кадастровим номером :09:000:1584, розташованої в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, у придатному для використання стані у власність держави в особі Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області знести металевий вагончик і металевий паркан.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури 5 044.80 судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 26 березня 2025 року