ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/2964/20
Номер провадження 22-ц/818/74/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника ОСОБА_1 адвоката Левкова В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2024 року в складі судді Штих Т.В. у справі № 638/2964/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової Світлани Іванівни, ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна із чужого володіння,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу (далі ХМНО) Карташової Світлани Іванівни, ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна із чужого володіння.

Позов мотивовано тим, що 14 березня 2014 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким позивач отримав у борг 408000 грн. Вказаний договір забезпечено договором іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресом АДРЕСА_1 .

У вересні 2018 року з ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2018 року по справі № 638/4150/18 за позовом ОСОБА_1 до нього про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення, йому стало відомо про перехід права власності на предмет іпотеки від ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та в подальшому до ОСОБА_1 .

Вважає, що зміна власника предмета іпотеки здійснена з порушенням вимог законодавства, оскільки ОСОБА_3 не направляв йому письмову вимогу про усунення порушень договору позики, а реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію без необхідних для цього документів

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просив визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31333049 від 12 вересня 2016 року приватного нотаріуса ХМНО Карташової С.І. про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги залишити без задоволення та стягнути з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Відзив мотивовано тим, що при проведенні реєстраційних дій було дотримано вимоги чинного законодавства, а саме п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяженя, оскільки 22 червня 2016 року ним було направлено повідомлення про зміну кредитора та вимогу про усунення порушення за договором позики, яке було отримано позивачем 30 червня 2016 року.

Також зазначав про сплив позовної давності, оскільки позов подано поза межами трирічного строку з дня вчинення оскаржуваної реєстраційної дії.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог в іншій частин відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рівних частинах суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 3700 грн по 1850 грн, витрати на проведення судово почеркознавчої експертизи в розмірі 10 296,60 грн по 5 148,30 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивача не було належним чином повідомлено про досудове звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджено висновком експерта, а тому наявні підстави для часткового задоволення позову та витребування спірного майна, що є належним способом захисту прав позивача.

09 травня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право власності на предмет іпотеки було зареєстровано у встановленому законом порядку з дотриманням вимог чинного законодавства.

За пунктом 9 Іпотечного договору від 14 березня 2014 року сторони узгодили, що будь-яка кореспонденція на ім`я Іпотекодавця ( ОСОБА_2 ) має надсилатися на адресу його мешкання з повідомленням. Така кореспонденція вважається отриманою Боржником ( ОСОБА_2 ) в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою, незалежно від того, чи вони отримали її особисто чи кожен з них окремо та незалежно від причин неотримання особисто.

ОСОБА_3 було дотримано порядок передбачений п.9 Договору, а саме - письмова вимога була направлена на поштову адресу зазначену в Іпотечному договорі.

Висновок експерта про те, що відповідне поштове повідомлення підписано іншою особою не свідчить про наявність порушення узгоджених домовленостей сторін, доказів будь-якого втручання Відповідачів в документування поштового обліку та обігу Позивачем суду не надано.

Сторони фактично домовились щодо такого випадку (отримання іншою особою), покладаючи відповідальність за будь-яке неотримання повідомлення саме на ОСОБА_2 .

Доводи позивача, що він та ОСОБА_6 виконували обов`язок по утриманню майна, тобто сплачували комунальні платежі, підтримували будинок у придатному до житла стані є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Відповідно до відповіді на адвокатській запит від 13 липня 2018 року проведеною перевіркою встановити осіб які мешкають у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 не можливо, оскільки двері не відчиняють, запрошення до поліції проігноровані.

ОСОБА_2 не виконував зобов`язання за договором позики, проте звернувся з позовом до суду про поновлення його прав як власника майна - спірного будинку.

26 липня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просив залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що його незаконно позбавлено права власності на нерухоме майно, оскільки під час процедури звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 14 березня 2014 року порушено Закон України Про іпотеку та вимоги законодавства, що регулює порядок оформлення права власності на предмет іпотеки.

Вказував, що спірне майно вибуло з його власності (володіння) в позасудовому порядку, без його участі та згоди, на підставі неправомірного рішення державного реєстратора, а тому висновки суду першої інстанції про витребування спірної будинку є обґрунтованими.

Зазначав, що відповідачем не доведено недобросовісну поведінку іпотекодавця, а саме ухилення від отримання або недбалості під час отримання письмової вимоги іпотекодержателя, у зв`язку з чим сам лише факт виконання обов`язків з надсилання вимоги іпотекодержателем не свідчить про дотримання порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, що обумовлений договором.

Він не отримував письмову вимогу іпотекодержателя про усунення порушень основного зобов`язання, а тому не мав можливості усунути наведені в ній порушення. Висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 30 червня 2022 року № 3024/3025 встановлено, що на зворотному боці Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф. № 119) від 22 червня 2016 року N 838, яке було подано відповідачем для вчинення реєстраційних дій, рукописний (буквений) запис із зазначенням прізвища, ім`я та по-батькові та підпис, вчинений від імені ОСОБА_2 , виконані іншою особою

На момент звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме станом на 12 вересня 2016 року, вартість житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв. м. за адресом АДРЕСА_1 становила 2 355 207,00 грн, тобто майже в 6 разів більше ніж розмір грошового зобов`язання за основним договором.

Після набуття права власності на предмет іпотеки ОСОБА_3 не виконав власні обов`язки по відшкодуванню 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог, що становить (2355207,00 грн - 408000,00 грн = 1 947 207, 00 грн).

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 20 березня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 10 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 1, а.с.250-251);

представником ОСОБА_2 адвокатом Мартовицьким К.В. отримано 22 листопада 2024 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.229);

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 30 листопада 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 1, а.с.241-242);

ОСОБА_3 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 27 грудня 2024 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (том 1, а.с.260-260а),

ПН ХМНО Карташовою С. І. отримано 10 грудня 2024 року (т.1, а.с.254).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Левкова В. М., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 14 березня 2014 року (том 1, а. с. 6).

14 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позивачу надано у позику 408000 грн, що на момент укладення договору позики за згодою сторін є еквівалентним 40800 доларам США строком до 14 березня 2015 року (том 1, а. с. 31-32).

В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 14 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за яким останнім передано в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,0545 кв.м., кадастровий номер :13:048:0003 (том 1, а. с. 7-9).

Відповідно до п. 9 вказаного договору сторони дійшли згоди, що будь яка кореспонденція на ім`я Іпотекодавця має надсилатися на адресу його мешкання листом з повідомленням. Така кореспонденції має вважтися отриманою Боржником в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою, незалежно від того, чи вони отримали її особисто чи кожен з них окремо незалежно від причин неотримання особисто. Так, достатнім доказом отримання Іпотекодавцем кореспонденції від Іпотекодержателя та/або від нотаріуса має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення. А поштовий документ, згідно з яким Іпотекодацець не проживає за зазначеною вище адресою або який повернувся з відміткою «За закінченням строку зберігання», має сприйматися крім того достатнім доказом відмови Боржника від виконання зобов`язань за цим договором, невиконання вимоги про дострокове повернення всієї позики і права звернення стягнення на майно, заставлене Іпотекодавцем у забезпечення виконання зобов`язань Іпотекодавця за договором позики.

16 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, за яким відповідач набув право вимоги за іпотечним договором, укладеним з ОСОБА_2 , посвідченим 14 березня 2014 року приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., реєстрований № 763 (том 1, а.с.33-34).

22 червня 2016 року ОСОБА_3 направлену ОСОБА_2 повідомлення про заміну кредитора в зобов`язаннях та усунення порушення за договором позики та іпотеки. Вказане повідомлення на ім`я ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 отримано 30 червня 2024 року (том 1, а.с. 37-38).

16 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким остання набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а.с.12-13).

Відповідно до Висновку експертів, складеного 30 червня 2022 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 3024/3025, рукописний (буквений) запис із зазначенням прізвища, ім?я та по-батькові « ОСОБА_2 » у лівій нижній частині Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.N119) N838 від 22 червня 2016 року, виконано не ОСОБА_2 , а підпис від його імені, який розташований після рукописного (буквеного) запису змістом « ОСОБА_2 » у лівій нижній частині Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.N119) N838 від 22.06.2016, виконано за допомогою пасти для кулькової ручки рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів, не ОСОБА_2 , а іншою особою (том 1, а.с. 221-235).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з частиною 1 та 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У статті 18 вказаного Закону визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

Визначена у частині 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).

Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц, провадження № 14-2цс19).

Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

У відповідності до пункту 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 (чинного на момент направлення ОСОБА_2 повідомлення) - Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Отже, наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, провадження № 14-501цс18; від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, провадження № 14-661цс18; від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, провадження № 14-711цс19.

З огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17(провадження № 14-711цс19) зазначено, що «умови договору іпотеки та вимоги частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння за наявності підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема шляхом подання віндикаційного позову.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункти 40-43).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства (пункти 183-188 постанови).

У частині 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Заважаючи, що ОСОБА_2 особисто не отримував повідомлення про усунення порушення, що підтверджено відповідним висновком експерта, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, а тому наявні підстави для часткового задоволення позову та витребування спірного будинку.

Також, Відповідно до частини 2 статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 336/4662/19).

Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом першої інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і банком щодо порушення права власності позивачів на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за банком такого права. Державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової Світлани Іванівни з підстав пред`явлення позову в цій частині до неналежного відповідача, про що було зазначено у мотивувальній частині рішення, а тому судова колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині.

Щодо заперечень відповідача, що умовами договору покладено ризики неотримання повідомлення на боржника, оскільки достатнім доказом отримання кореспонденції від Іпотекодержателя та/або від нотаріуса має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення, суд виходить за такого.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина1 статті 627 ЦК України).

Зважаючи, що поштове повідомлення було отримано іншою особою, що унеможливило позивачу своєчасно ознайомитися з вимогами кредитора та усунути порушення, судова колегія вважає, що застосування цього пункту без врахування обставин по справі (неотримання вимоги не внаслідок недбалості позивача) суперечитиме принципам цивільного законодавства та ставить іншу сторону в більш несприятливі умови, аніж ті, що передбачали сторони під час узгодження договору.

Щодо доводів відповідача, що строк позовної давності сплинув 12 вересня 2019 року, то суд виходить з такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_2 вказує, що про перехід права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_3 йому стало відомо з ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 вересня 2018 року у справі № 638/4150/18 за позовом ОСОБА_1 до нього про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення.

Зважаючи, що відповідачами зазначені обставини не спростовано, доказів, що позивачу було відомо про порушення права раніше, ніж у 2018 році матеріали справи не містять, судова колегія не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося та судового колегією не переглядалося.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено та проголошено 26 березня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина