Справа № 466/1927/21
Провадження № 2-с/466/52/25
У Х В А Л А

«21» березня 2025 року м. Львів

Суддя Шевченківського районного суду м. Львова Глинська Д.Б. розглянувши заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу у справі №466/1927/21 за заявою Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води,

В С Т А Н О В И В :

20 березня 2025 року на адресу суду поступила заява ОСОБА_1 , в якій вона просить суд поновити строк для подання заяви про скасування судового наказу та скасувати судовий наказ від 15 березня 2021 року у справі № 466/1927/21.

В обґрунтування заяви заявник вказує, що заявлені вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» є необґрунтованими. У квартирі щодо якої нарахована стягувачем заборгованість вона не проживала протягом тривалого часу. У квартирі проживав її брат, який станом на сьогодні загинув, а тому про наявність заборгованості за сплату комунальних послуг їй не було відомо. Відтак, вважає, що між сторонами наявний спір про право, а тому просить скасувати судовий наказ від 15 березня 2021 року у справі № 466/1927/21.

Крім того, просила визнати поважною причину пропуску та поновити строк на подачу заяви про скасування судового наказу, оскільки копію судового наказу вона не отримувала, бо в даній квартирі не проживає.

Дослідивши заяву про скасування судового наказу, матеріали додані до неї, приходжу до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15 березня 2021 року Шевченківським районним судом м. Львова у цивільній справі № 466/1927/21 видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 3 311,78 грн., постачання гарячої води у розмірі 5 649,77 грн., інфляційні втрати у розмірі 135,85 грн., 3% річних у розмірі 57,39 грн. за період з 01.01.2020 по 31.01.2021, а також 227,00 грн. судового збору.

Із матеріалів справи встановлено, що листом від 15 березня 2021 року №Н-15 Шевченківським районним судом м. Львова боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення скеровано копію судового наказу разом із доданими матеріалами (а.с.14).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка сформована 12 листопада 2020 року вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору дарування з 30 жовтня 2013 року.

Крім того, заявником ОСОБА_1 до заяви про скасування судового наказу долучено копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.10.2013, що підтверджує, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з п. 5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

У заяві про скасування судового наказу заявник ОСОБА_1 посилається на те, що вона не проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, не надає жодних доказів на підтвердження даних доводів.

Отже, за період виникнення заборгованості за отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з 01.01.2020 по 31.01.2021, заявник ОСОБА_1 була власником квартирі АДРЕСА_1 та, відповідно, отримувала послуги за які виникла заборгованість.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з пунктом 5 частини 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 167 ЦПК України встановлено, що судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому цим розділом.

Згідно з ч.1 ст.170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього кодексу.

У пункті 3 частини 5 статті 170 ЦПК України встановлено, що до заяви про скасування судового наказу додається клопотання про поновлення пропущеного строку, якщо заява подається після спливу строку, передбаченого частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини 6 статті 170 ЦПК України у разі подання неналежно оформленої заяви про скасування судового наказу суддя постановляє ухвалу про її повернення без розгляду не пізніше двох днів з дня її надходження до суду.

Заява боржника про скасування судового наказу, яка подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстави для поновлення строку для подання цієї заяви. ( ч. 2 ст. 171 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).

Європейський суд з прав людини зазначає, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року заява № 3236/03).

При цьому, ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку, суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише за умови особливих непереборних обставин.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Водночас, слід звернути увагу, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування судового наказу від 15 березня 2021 року із спливом понад чотири роки з моменту його видачі судом та не надала жодних доказів на підтвердження доводів, які викладені у заяві.

Таким чином, суд не вбачає підстав для поновлення строку для подання заяви про скасування судового наказу, оскільки боржником не наведено ґрунтовних поважних причин пропуску строку, в зв`язку з чим відмовляє в задоволенні клопотання та повертає заяву про скасування судового наказу.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 44, 160, 167, 170, 171, 258-261 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для подання заяви про скасування судового наказу від 15 березня 2021 року у справі №466/1927/21 за заявою Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, інфляційних втрат та 3% річних.

Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 15 березня 2021 року у справі №466/1927/21 за заявою Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, інфляційних втрат та 3% річних - повернути заявнику без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Львова.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Д. Б. Глинська