ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24583/24

Провадження № 22-ц/820/699/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Демчук В.М.

за участю: представниці позивача ОСОБА_1 , представників відповідачів Мороз Т.М., Ленчика В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області, Хмельницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 , яка подана його представницею ОСОБА_1 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2025 року (суддя Карплюк О.І.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Управління Служби безпеки України в Хмельницькій області, Хмельницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що вироком Хмельницького міськрайонного суду від 26 квітня 2021 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. ст. 190, чч. 3, 4, 358 КК України та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діях складу цих кримінальних правопорушень. Вказаний вирок набрав законної сили 20.09.2022 відповідно до ухвали Хмельницького апеляційного суду.

Управлінням СБ України у Хмельницькій області, а також Хмельницькою обласною прокуратурою здійснювалось досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000003, внесеного 06 березня 2014 року до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України.

23.09.2015 слідчим в рамках кримінального провадження позивачу було повідомлено про підозру за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною 4 статті 190, частинами 3, 4 статті 358 КК України, складено протокол про затримання та затримано підозрюваного позивача, а також вилучено його особисті речі та документи.

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.09.2015 у справі 686/19580/15-к щодо позивача обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 20.11.2015 включно. Після обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного позивача направлено до Хмельницького слідчого ізолятору № 29.

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.09.2015 накладено арешт у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування на майно позивача: телефон, частини квартири по АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.10.2015 накладено арешт на належну позивачу земельну ділянку, кадастровий номер :04:008:2147.

17.11.2015 повідомлено про зміну підозри за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною 4 статті 190, частинами 3, 4 статті 358 КК України.

10.03.2016 в рамках кримінального провадження позивачу згідно обвинувального акту висунуто обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 190, частинами 3, 4 статті 358 КК України. 12.03.2016 обвинувальний акт щодо позивача у вчиненні інкримінованих йому злочинів надійшов до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, а його матеріали розглядалась в подальшому судом в рамках справи № 686/5749/16-к.

В ході судового розгляду справи № 686/5749/16-к Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області щодо позивача неодноразово було продовжено строк тримання позивача під вартою. При цьому, обраний 27.05.2019 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, на думку позивача, так само передбачав примусове обмеження свободи позивача.

Зазначав, що у період з 23.09.2015 по 27.05.2019 позивач безперервно знаходився в умовах попереднього ув`язнення у вигляді тримання під вартою, що становить 44 місяці і 4 дні.

Звертав увагу суду, що у період з 29.09.2015 по 20.09.2022 (83 місяці і 28 днів) позивач перманентно перебував під слідством, маючи послідовно статус підозрюваного, обвинуваченого та підсудного із відповідним тягарем факту притягнення до кримінальної відповідальності.

Вказував, що незаконним кримінальним переслідуванням позивача, перебуванням у статусі підозрюваного, обвинуваченого та підсудного протягом майже 7 років за вчинення злочинів, а також майже 1 року перебування в статусі підсудного з приводу оскарження вироку суду апеляційної інстанції в Касаційному кримінальному суді Верховного Суду вже після набуття чинності означеним вироком, було суттєво обмежено базові людські права позивача, зокрема, порушено нормальний ритм його життя у зв?язку з чим його сім?я розпалась, зруйновано його плани, постраждала його репутація як громадянина та працівника ПАТ «Хмельницькобленерго», а також як науковця, зруйновано соціальні зв?язки, плани та можливості щодо подальшого кар?єрного зростання, працевлаштування на новій роботі після виправдання, позбавлення протягом всього часу незаконного кримінального переслідування можливості забезпечувати власну сім?ю, у тому числі народжену у 2016 році малолітню дитину всім необхідним для існування, зокрема, матеріально, а так само брати участь у її вихованні, що негативно вплинуло як на його фізичне, так і психічне здоров`я.

Вказував, що тривалим безпідставним утриманням позивача під вартою, негативними наслідками, які продовжувались вже після винесення виправдувального вироку щодо нього, останньому завдано моральної шкоди, яка полягає в тяжкості змін у життєвих стосунках, необхідних для відновлення попереднього стану.

З врахуванням викладеного вище, просив суд стягнути на свою користь з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в сумі 839333,33 грн (визначено з врахуванням мінімального розміру моральної шкоди (671466,66 грн) + 25%, як компенсація додаткових моральних страждань, які зазнав позивач у зв`язку з неможливістю брати повноцінну участь у догляді та вихованні його дитини, розпадом сім`ї, а також втратою репутації та неможливістю відновити свої права як працівника); матеріальну шкоду у вигляді неотриманої (недоотриманої) заробітної плати в ПАТ «Хмельницькобленерго» в розмірі 35502,70 грн за період вересень 2015 квітень 2016; матеріальну шкоду у вигляді витрат на правничу допомогу у справі, пов`язаній з його незаконним переслідування в розмірі 150000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в розмірі 150000 грн, заробіток, який він втратив внаслідок незаконних дій за період з 23 вересня 2015 року по 26 квітня 2016 року, в розмірі 35502,70 грн в межах заявлених ним вимог, сплачену у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, суму в розмірі 150000 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу у цивільній справі, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у стягненні таких витрат. При цьому, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі (зі суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов), однак не з Державного бюджету України та не з Державної казначейської служби України.

Звертає увагу суду на те, що Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі, а тому судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення з Держави Україна на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в розмірі 839333,33 грн. При цьому, посилається на неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, з рішення суду першої інстанції не зрозуміло, яким чином і на підставі яких даних судом було обраховано загальний розмір моральної шкоди в 150 000 грн з урахуванням вимог Закону № 3460-IX.

Вважає, що застосування судом у спірних правовідносинах вимог частини 2 статті 8 Закону № 3460-ІХ при визначенні розміру моральної шкоди на користь позивача, до моменту винесення остаточного рішення Конституційним Судом України про її відповідність законодавству (конституційність), є наразі передчасним.

Вказує, що відповідно до обставин справи підтверджено, що загальний період незаконного кримінального переслідування позивача складав 6 років 11 місяців 28 днів (або 83 місяці 28 днів). Вказана обставина не спростовувалась жодним із учасників даної справи.

Вважає, що слід визначити остаточний розмір завданої йому моральної шкоди в сумі 839333,33 грн, який визначено з урахуванням мінімального розміру моральної шкоди (67 466,66 грн) + 25%, як компенсація додаткових моральних страждань, які зазнав позивач у зв`язку з неможливістю брати повноцінну участь у догляді та вихованні своєї дитини, розпадом сім`ї, а також втратою репутації та неможливістю відносити свої права як працівника. судом першої інстанції не було враховано жодну із обставин, наведених в позовні заяві.

Зазначає, що судом першої інстанції не обґрунтовано розумності і справедливості моральної шкоди на користь позивача в розмірі 150000 грн та реального обґрунтування змісту та глибини фізичних та душевних страждань позивача під час його незаконного кримінального переслідування (або їх спростування за відсутності належних доказів).

ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої в частині вирішення питання про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу - без змін.

Хмельницька обласна прокуратура подала відзив на апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України, в якому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилається на правильність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу позивача, апеляційну скаргу ДКС України просила залишити без задоволення.

Представниця відповідача ДКС України Мороз Т.М. в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, подану ДКС України, просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Представник відповідача Хмельницької обласної прокуратури Ленчик В.М. в судовому засіданні просив апеляційні скарги залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача ДКС України задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди не відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача в період з 23.09.2015 по 20.09.2022 були обмежені, порушені його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності та позивач незаконно перебував під слідством та судом, а тому відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшук діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статті 1176 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди, яка підлягає розрахунку з врахуванням мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова велична для обчислення виплат за рішенням суду в розмір 1600 грн відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись в повному обсязі.

Встановлено, що Управлінням СБ України у Хмельницькій області та Хмельницькою обласною прокуратурою здійснювалось досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000003, внесеного 06 березня 2014 року до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України.

23.09.2015 слідчим Управління СБ України у Хмельницькій області в рамках кримінального провадження позивачу повідомлено про підозру за ознаками вчинення злочинів, передбачених частиною 4 статті 190, частинами 3, 4 статті 358 КК України. (т. 1 а.с. 97-120)

23.09.2015 слідчим Управління СБ України у Хмельницькій області в рамках кримінального провадження, відповідно до вимог статті 191 КПК України складено протокол про затримання та затримано підозрюваного позивача, а також вилучено його особисті речі та документи. (т. 1 а.с. 121-123)

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.09.2015 у справі 686/19580/15-к щодо позивача обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 20.11.2015 включно. (т. 1 а.с. 124-126)

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 16.01.2016 у справі 686/733/16-к дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою продовжено до 15.03.2016. (т. 1 а.с. 127-129)

В ході судового розгляду справи № 686/5749/16-к Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області щодо позивача неодноразово продовжувалась дія запобіжного заходу:

- ухвалою від 15.03.2016 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 11.05.2016; (т. 1 а.с. 130-131)

- ухвалою від 29.04.2016 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 28.06.2016; (т. 1 а.с. 132-133)

- ухвалою від 15.06.2016 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 14.08.2016; (т. 1 а.с. 134-135)

- ухвалою від 28.07.2016 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 27.09.2016; (т. 1 а.с. 136-137)

- ухвалою від 16.09.2016 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 15.11.2016; (т. 1 а.с. 138-139)

- ухвалою від 14.11.2016 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 13.01.2017; (т. 1 а.с. 140-141)

- ухвалою від 12.01.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 11.03.2017; (т. 1 а.с. 142-143)

- ухвалою від 06.03.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 05.05.2017; (т. 1 а.с. 144-145)

- ухвалою від 04.05.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 04.07.2017; (т. 1 а.с. 146-147)

- ухвалою від 29.05.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 27.07.2017; (т. 1 а.с. 148-149)

- ухвалою від 25.07.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 22.09.2017; (т. 1 а.с. 150-151)

- ухвалою від 15.09.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 13.11.2017; (т. 1 а.с. 152-153)

- ухвалою від 07.11.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 05.01.2018 включно; (т. 1 а.с. 154-155)

- ухвалою від 14.12.2017 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 12.02.2018 включно; (т. 1 а.с. 156-157)

- ухвалою від 02.02.2018 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 11.04.2018 включно; (т. 1 а.с. 158-159)

- ухвалою від 26.03.2018 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 25.05.2018 включно; (т. 1 а.с. 160-161)

- ухвалою від 16.05.2018 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 13.07.2018 включно; (т. 1 а.с. 162-164)

- ухвалою від 22.10.2018 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 20.12.2018 включно; (т. 1 а.с. 165-166)

- ухвалою від 14.12.2018 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 11.02.2019 включно; (т. 1 а.с. 167-168)

- ухвалою від 07.02.2019 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 07.04.2019 включно; (т. 1 а.с. 169-170)

- ухвалою від 29.03.2019 дію запобіжного заходу щодо позивача у вигляді тримання під вартою було продовжено до 27.05.2019 включно; (т. 1 а.с. 171-172)

- ухвалою від 27.05.2019 запобіжний захід позивачу у вигляді тримання під вартою було змінено на домашній арешт із забороною залишення житла за місцем проживання без дозволу суду на строк до 25.07.2019, а самого позивача було звільнено з-під варти в залі суду. (т. 1 а.с. 173-175)

Згідно інформаційної довідки ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» від 27.03.2024 № 2/2274 ОСОБА_2 тримався під вартою у слідчому ізоляторі з 24.09.2015 по 27.05.2019. (т. 1 а.с. 176)

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 26 квітня 2021 року ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. ст. 190 ч. 4, 358 ч. 3 та 358 ч. 4 КК України та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діях складу цих кримінальних правопорушень. (т. 1 а.с. 30-48)

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року даний вирок залишено без змін. (т. 1 а.с. 53-82)

Постановою Верховного Суду від 31.08.2023 ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року залишено без змін. (т. 1 а.с. 83-95)

Шлюб між позивачем та ОСОБА_3 , укладений 30.01.2011, розірвано 26 липня 2021, на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.07.2021 у справі № 686/15972/21. (т. 1 а.с. 179-180)

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т. 1 а.с. 177)

Згідно наказу ПАТ «Хмельницьколенерго» ОСОБА_2 прийнято на посаду заступника начальника юридично-договірного відділу тимчасово по строковому трудовому договору терміном на 1 рік з 27.04.2015 по 26.04.2016. (т. 1 а.с. 198)

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 02.10.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , адвокат приймає на себе зобов`язання у захисті інтересів ОСОБА_2 у кримінальному провадженні за статтею 190 КК України. (т. 1 а.с. 202)

Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що плата встановлюється у розмірі 150000 грн.

Згідно квитанції від 2 жовтня 2015 року, дружина позивача ОСОБА_3 оплатила послуги адвоката Возняк А.Г., пов`язані із захистом інтересів ОСОБА_2 на підставі угоди від 2 жовтня 2015 року в розмірі 150000 грн. (т. 1 а.с. 203)

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно із ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону, розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку із кримінальним переслідуванням з боку правоохоронних органів, внаслідок пред`явлення обвинувачення, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного перебування під слідством і судом, за яким позивач зазнав душевних переживань та надзвичайного впливу, що призвело до змін його життєвого укладу та завдало йому значних страждань, останній має право на отримання відшкодування моральної шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Разом з тим, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції припустився помилки.

При розрахунку гарантованого мінімального розміру моральної шкоди суд першої інстанції послався на положення ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн.

Проте, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до ст.13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України».

До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є, в розумінні ст.ст. 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст.1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень ч.2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» відсутні.

Керуючись наведеними висновками Конституційного Суду України, апеляційний суд приходить до висновку при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, гарантованого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на час розгляду справи, тобто з суми 8000 грн. І з цього приводу, є підставним доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Установлено, що позивач перебував під слідством і судом в період з 23.09.2015 по 20.09.2022, що становить 83 місяці 28 днів.

Таким чином, гарантований державою мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 664000 грн (83 місяці Х 8000,00 грн).

З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в розмірі 700 000 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Безпідставними є доводи Державної казначейської служби України щодо неправомірного стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі з Державного бюджету України, оскільки відповідачем у справі є Держава Україна, яка бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що стягнення витрат на правничу має здійснюватись за рахунок Держави Україна з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представницею ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 700000 грн.

В решті позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2025 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай