ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/3827/22 Головуючий суддя І інстанції Єфіменко Н. В.
Провадження № 22-ц/818/45/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо визнання незаконним акта, що порушує право власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м.Харкова від 06 лютого 2024 року та ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року, по цивільній справі №953/3827/22, за позовом керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова, в інтересах держави в особі позивачів: Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Азімова Маріанна Чінгізханівна, про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання недійсними договорів дарування, повернення земельних ділянок,

в с т а н о в и в :

05 липня 2022 року керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова (далі: прокурор), в інтересах держави в особі позивачів: Державного агентства лісових ресурсів України (далі: позивач-1), Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) (далі: позивач-2) звернувся з позовом до ОСОБА_1 (далі: відповідач-1), ОСОБА_2 (далі: відповідач-2), Харківської міської ради (далі: відповідач-3), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» (далі: третя особа-1), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Азімова М.Ч. (далі: третя особа-2), про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання недійсними договорів дарування, повернення земельних ділянок.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався відчуження відповідачем-3, всупереч вимог ст.ст. 6,14,19 Конституції України, ст.ст. 20, 56, 57, 84, 122, 149 ЗК України, ст.31 п. 5 роз. VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, ст.ст. 4,25,26 ЗК «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядження кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610 р., земельних ділянок, що перебували в державній власності та належали до земель лісогосподарського призначення, відповідачу-1, яка у подальшому їх подарувала відповідачу-2.

Відповідач -3 проти позову заперечував, посилаючись на наявність у нього права на ухвалення оскаржуваних рішень, зокрема, на передачу у власність земельних ділянок з кадастровими номерами 310136600:16:013:0023, :16:013:0024, за їх перебування у межах м. Харкова та не віднесення їх до користування третьої особи-1. Вважає, що прокурором та позивачами приналежність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення не доведена. Крім того зазначив, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 №5245-VI, на норми якого посилається прокурор набрав чинності 01.01.2013 р., тобто вже після ухвалення ХМР оспорюваннях рішень. Зазначене розмежування до 01.01.2013 не застосовувалось, у зв`язку з чим, посилання прокурора на цей закон є хибним, та має враховуватись положення ст. 58 Конституції України.

Крім того, відповідач-3 просив суд застосувати строки позовної давності посилаючись на присутність під час ухвалення оскаржуваних рішень на засіданнях сесій прокурора м. Харкова, а відтак, його обізнаність про оскаржувані рішення, та можливість перевірки законності їх ухвалення протягом трьох років.

02.11.2023 відповідач-3 у письмових поясненнях проти позову заперечував, посилаючись на пропуск строку позовної давності, обрання не ефективного способу захисту шляхом подання негаторного позову замість віндикаційного.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2024 року Позов керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова, в інтересах держави в особі позивачів: Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером 310136600:16:013:0023, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером 310136600:16:013:0023, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Харківської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 2 481 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року заяву керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова про виправлення описки у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2024 у справі №953/3827/22 було задоволено.

Виправлено третій абзац резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.02.2024 у справі №953/3827/22: кадастровий номер земельної ділянки слід читати «310136600:16:013:0024».

В апеляційній скарзі Харківська міська рада посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення та ухвалу скасувати, у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що прокурором та позивачами з 27.06.2015 не здійснені дії щодо виготовлення документації із землеустрою земель лісогосподарського призначення на території, до якої входить територія спірної земельної ділянки, а тому вважає недоведеними висновки суду, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення і на час вирішення питання надання їх у власність відповідачу -1 перебували у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, та що згода держави на їх вилучення не надавалася.

Судом першої інстанції не з`ясовано факт передачі спірної земельної ділянки згідно рішенню уповноваженого органу, зокрема Кабінету Міністрів України, в постійне користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Суд помилково прийняв в якості належного і допустимого доказу віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення лист ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 29.04.2021 3263 та не було надано правову оцінку тому факту, що вищевказаний лист наданий на предмет перетину земель Дергачівського і Південного лісництва з межами, зокрема спірних земельних ділянок» не назначений у пункті 5 розділу VIII Прикінцеві положення Лісового кодексу України в якості належного правовстановлюючого документу планово-картографічного матеріалу лісовпорядкування, яким може бути планшети лісовпорядкування.

Вказані довідки не відноситься до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а лише вказані матеріали є належним документами (доказами) на підтвердження права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, що неодноразово зазначено у висновках Верховного Суду, викладених у постановах від 17.11.2018 у справі №488/6211/14 та від 20.01.2021 у справі №369/473/15; неналежний доказ ще й складений за матеріалами 2013 року в той час коли спірні правовідносини виникли після ухвалення ХМР спірних рішень від 21.11.2007 року № 252/07 та 16.04.2008 №86/08.

Вказує, що мета позову позивача спрямована на усунення перешкод власникові у користуванні земельними ділянками лісового фонду.

Таким чином, незважаючи на обґрунтування прокурора, правовідносини сторін регулюються нормою ст.388 ЦК України та належним способом захисту порушеного права є вимога про витребування земельної ділянки, а не про повернення майна.

Вважає, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні одночасно щодо позовних вимог прокурора застосовано положення віндикаційного та негаторного позовів.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції частково відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд своє рішення мотивував наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, земельні ділянки з кадастровими номерами 310136600:16:013:0023, 310136600:16:013:0024 відносяться до земель лісогосподарського призначення і на час вирішення питання надання їх у власність відповідачу 1 перебували у постійному користуванні державного лісогосподарського призначення, та згода на їх вилучення державою не надавалась, у зв`язку з чим, відповідач-3 права розпорядження такими земельними ділянками лісогосподарського призначення, які перебували у державній власності не мав, тобто вони неправомірно надані у власність відповідачу-1, яка у подальшому відчужила їх на користь відповідача-2.

Підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, є рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 № 183/1617/16 (14-208цс18)).

З урахуванням наведених вище висновків, позовні вимоги визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання недійсними договорів дарування, задоволенню не підлягають.

Державне агентство лісових ресурсів України, якому належало право розпорядження спірними земельними ділянками, не було стороною договорів купівлі-продажу, згоду на відчуження земель не надавало, у зв`язку з чим, відповідні земельні ділянки вибули з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Таким чином, спірне майно підлягає витребуванню у останнього набувача, яким є відповідач-2.

Під час розгляду цієї справи відповідач-2 зустрічного позову про відшкодування моральної та матеріальної шкоди у зв`язку із заявленими до нього вимогами не заявив, отже зазначена обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки сторони не позбавлені можливості подальшого вирішення вказаного питання.

Ініціювання спору про стягнення компенсації за вилучене майно не можна розцінювати як надмірний тягар для відповідача-2 в розумінні ст. 6 Європейської конвенції, яка набуваючи у власність спірну земельну ділянку за договором дарування, могла та повинна була проявити розумну обачність при купівлі залісненої земельної ділянки.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що особи за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Державне агентство лісових ресурсів України), знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав.

Крім того, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного Кодексу України та Лісового Кодексу України має розглядатись як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, п.96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанова Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення свого права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. (Постанова Верховного суду від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17.)

В своїй постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц Верховний Суд також зазначив, «що ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов. Приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Натомість негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96)).

Таким чином, оскільки позов про повернення земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення, підстав застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не вбачається.

Колегія суддів в основному погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» ст.12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (п. «е» ч.1 ст.19 ЗК України).

Частиною ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із ч.1 п.12 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2008 рік) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений ст.118 ЗК України.

Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Положеннями ч.6 ст.118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (ч.7 ст.118 ЗК України).

Згідно із ст. 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частинами ч.1, ч.2 та ч.4 ст.20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (ч.1 ст.1 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЛК України усі ліси на території України становлять її лісовий фонд.

До лісового фонду належать також земельні ділянки, не вкриті лісовою рослинністю, але надані для потреб лісового господарства.

За приписами ст.5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Ліс - це сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов`язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно екологічні (водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні), естетичні, виховні та інші функції, мають обмежене експлуатаційне значення і підлягають державному обліку та охороні (стаття 3 ЛК України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Усі ліси в Україні є власністю держави (частина перша статті 6 ЛК України).

Згідно з частиною другою статті 9 ЛК України у постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до статті 23 ЛК України державне управління в галузі охорони, захисту, використання та відтворення лісів здійснюють Кабінет Міністрів України, Уряд Республіки Крим, Міністерство охорони навколишнього природного середовища України та його органи на місцях, спеціально уповноважені державні органи лісового господарства, місцеві органи державної виконавчої влади та інші органи відповідно до законодавства України.

У матеріалах лісовпорядкування дається комплексна оцінка ведення лісового господарства, використання лісових ресурсів, користування земельними ділянками лісового фонду, розробляються основні положення організації та розвитку лісового господарства.

За приписами ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно зі ст.ст. 56,57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Водночас, у ч.2 ст.5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

За змістом ст.48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

За змістом ст.ст. 181-184,202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з п. 5 розд. VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами (стаття 94 ЛК України).

Державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться державними органами лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою на кошти державного бюджету.

Порядок ведення державного обліку лісів і державного лісового кадастру встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 96 ЛК України).

Порядок вилучення земельних ділянок визначений статтею 149 ЗК України, згідно з частиною першою якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо) (частини друга, п`ята статті 149 ЗК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета позову доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують

заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224 цс 14).

Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2007 16 сесія 5 скликання Харківської міської ради на підставі ст.118 ЗК України, ст.25, ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішила, зокрема, надати відповідачу-1 дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки загальної площею, орієнтовно 2000,0 кв.м.(1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1000 кв.м. для ведення садівництва) по АДРЕСА_1 .

16.04.2008 21 сесія 5 скликання Харківської міської ради на підставі ст.ст. 89,116, 118, 121 ЗК України, ст.25, ст.59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішила затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проекти відведення ділянок) громадянам, зокрема, передати відповідачу-1 у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 1000 кв.м. для ведення садівництва по АДРЕСА_1 .

На підставі вищезазначених рішень Харківської міської ради відповідач набула право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №485815 від 11.09.2008, серії ЯЕ №485814 від 11.09.2008 р.

23.12.2019 р. відповідач-1 відчужила земельні ділянки по АДРЕСА_1 (кадастрові номери 310136600:16:013:0023, :16:013:0024) відповідачу-2, про що свідчать договори дарування земельних ділянок від 23.12.2019 р., посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Азімовою М.Ч., зареєстровані у реєстрі за № 1687, №1688.

Як вбачається з листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» за №263 від 29.04.2021р., земельні ділянки з кадастровими номерами 310136600:16:013:0023, :16:013:0024, надані у власність, це архівні ділянки, що знаходяться на місці ділянок з кадастровими номерами :16:03:0042, :16:03:0043 площею 0.05 га кожна та :16:03:0044, :16:03:0045 площею 0,06 га кожна, в межах кварталу № 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» згідно матеріалів землевпорядкування 2013 року на території міста Харкова, що знаходиться у постійному користуванні цього підприємства, та жодних погоджень щодо вилучення вказаних земельних ділянко із земель лісового фонду підприємством не надавалося.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Всупереч вказаним нормам Харківська міська рада не надала належних і допустимих доказів на спростування вказаного листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» за №263 від 29.04.2021 р. про те, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах кварталу № 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція».

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, до яких належать і ліси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зауважує, що лист ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» за №263 від 29.04.2021р. сам по собі не є належним доказом віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, однак разом зі Схемою розташування спірних земельних ділянок, яка містить їх межі, які накладаються на межі земельних ділянок ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» Південного лісництва, згідно матеріалів лісовпорядкування 2013 року та межі земельних ділянок згідно Публічної кадастрової карти України вказані документи у їх сукупності доводять належність спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у державній власності в межах квартала 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» (а.с. 72-82 т.1).

Всупереч вказаним нормам ст.ст. 12, 81 ЦПК України Харківська міська рада не надала до суду належних і допустимих доказів, що у неї були повноваження розпоряджатися спірними земельними ділянками, та що вона мала необхідні повноваження для їх приватизації на користь громадян.

За загальним правилом, закріпленим у ст.387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, при вирішенні спору про витребування майна із чужого незаконного володіння, підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна із чужого володіння.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.

Згідно наявної у матеріалах справи Схемі розташування спірних земельних ділянок (а.с. 81-82 т.1, додаток до вказаного листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» за №263 від 29.04.2021р), - вони знаходяться на вулиці Лісній в межах кварталу 163 Південного лісництва, фактично у лісі, а тому відповідачі з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, розумності, добросовісності та справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, при вирішенні питання про набуття у власність спірних земельних ділянок могли проявити притаманну пересічному громадянину розумну обачність та з`ясувати, що спірні земельні ділянки заліснені, належать до земель лісного фонду.

Вказані документи є похідними від правовстановлюючих документів, але відповідачами вони не спростовані, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду, які відповідачі належними і допустимими доказами не спростували, що спірні земельні ділянки належать до державного лісогосподарського фонду та не вилучались з державної власності у встановленому законом порядку.

За таких обставин, через об`єктивні, видимі природні властивості спірних земельних ділянок, виявивши розумну обачність, особа, якій виділялись спірні земельні ділянки, та наступний власник - могли і повинні були знати проте, що спірні земельні ділянки належить до земель лісогосподарського призначення (аналогічні правові висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, провадження № 14-76цс18, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, провадження № 14-95цс18, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, провадження № 14-71цс18, а також у постановах Верховного Суду, в аналогічних спорах, від 09 жовтня 2019 року у справі № 367/3246/15-ц, провадження № 61-11159св19, 11 грудня 2019 року у справі № 367/3487/15-ц, провадження № 61-18599св18, 15 жовтня 2020 року у справі № 367/3514/15-ц, провадження № 61-17965св19, від 16 лютого 2022 року у справі № 367/3255/15, провадження № 61-12152св20, від 09 вересня 2022 року у справі № 367/3381/15, провадження № 61-20635св21).

Тому колегія суддів не вважає добросовісними дії відповідачів при набутті спірних земельних ділянок у власність, внаслідок чого на них не поширюється визначена у ст. 388 ЦК України обмеження у їх витребуванні, а також свідчить про те, що втручання у захищене ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. право на мирне володіння майном відповідає закону, переслідує легітимну мету в суспільних інтересах збереження національного багатства, яким є землі лісогосподарського фонду та є пропорційним цій меті.

Так, у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу

до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична

або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою

(рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited

проти України», заява № 19336/04).

Критеріями можливості втручання у право на мирне володіння майном

із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно

із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) вказала, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону.

Повернення державі земельної ділянки лісового фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки.

Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном.

Такі правові висновки були висловлені у постанові КЦС ВС від 19 червня 2024 року у релевантній за обставинами справі № 931/9/23 (провадження № 61-325 св 24), які колегія суддів апеляційного суду відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/ 14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 190)).

Контроль за використанням земельних ділянок лісогосподарського призначення згідно з їх цільовим призначення є важливим, враховуючи, зокрема, обмеженість кількості земель цієї категорії, їхнє значення для держави, а також суспільну зацікавленість у попередженні незаконних рубок, пошкоджень, ослаблення, іншого шкідливого впливу на лісовий фонд, у попередженні вичерпання, виснаження лісових ресурсів, у захисті від знищення їх тваринного і рослинного світу. Такий інтерес є як загальнодержавним, так і локальним інтересом членів відповідної територіальної громади, що виражається у підвищеній увазі до збереження безпечного довкілля, у непогіршенні екологічної ситуації.

Отже, витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, протиправно, як встановив суд першої інстанції, відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.

За таких обставин задоволення позовних вимог прокурора не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції та невиправданим (непропорційним) втручанням у право на мирне володіння майном.

Щодо належного та ефективного способу захисту порушеного права.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип суд знає право («jura novit curia»). Дискреційні повноваження суду проявляються, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Застосування судом цього принципу обмежено підставами позову, які суд не вправі змінювати та у своїх висновках не виходити поза межі предмету позову. Метою застосування вказаного принципу є дотримання принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, елементами якого є право на справедливий суд, правова визначеність та ефективний захист порушеного права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону

Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. (див. висновок у постанові ВП ВС від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, провадження № 14- 212цс21).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі, якщо володілець такого майна недобросовісний, суд витребовує це майно на користь власника у всіх випадках.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Негаторний позов це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна.

Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.

При цьому власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97 гс 19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396 цс 19) та від 02 лютого 2021 року у справі№ 925/642/19 (провадження № 12-52 гс 20).

Не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації, не є правовстановлюючим правочином, а є лише похідним від нього.

Отже, вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Проте у цій справі мета позивача прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою, яке у даному випадку можливе лише внесенням відповідної інформації до Державного реєстру прав на нерухомість.

Отже, з урахуванням підстав та предмету позову у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, судом першої інстанції був розглянутий спір про повернення земельної ділянки лісового фонду у власність держави.

Тому належними і ефективним способом захисту порушеного права власника є витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з його власності поза його волею, а не зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави спірні земельні ділянки.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18).

Колегія суддів при цьому враховує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально.

Саме до таких висновків щодо змісту вказаних норм права дійшов КЦС ВС у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 633/407/18 (провадження № 61-19202 св 20), які суд апеляційної інстанції з урахуванням принципу диспозитивності та верховенства права застосовує у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Отже, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, підстав заявленого позову, вимогу зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківській обласній військовій адміністрації, ) спірні земельні ділянки слід розуміти як вимогу про витребування спірної ділянки з її володіння на користь власника.

Саме такі правові висновки були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (провадження № 14-86 цс 22), які також є застосованими у даній справі.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) Як зазначені приписи ЦК України про витребування майна з незаконного володіння, так і приписи ЗК України та ЛК України щодо правової охорони земель лісогосподарського призначення й обмежень на розпорядження ними, були та є доступними, чіткими і передбачуваними (див у зв`язку з встановленими обставинами цієї справи правові висновки, які були висловлені у п. 113-114 згаданої постанови ВП ВС від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).

У даній справі встановлено, що власник держава в особі повноважного органу не виявила легітимну волю на відчуження спірної земельної ділянки у приватну власність, а тому спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, легітимного розпорядження про вилучення з постійного користування держави спірної земельної ділянки не було.

У даній справі поведінку кінцевої набувачки слід визнати як недобросовісну, оскільки вона в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки (наявність лісових насаджень), проявивши розумну обачність, могла та повинна були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва й обслуговування житлового будинку (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 108), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 55, 179)).

Колегія суддів при цьому також враховує, що земельну ділянку з огляду на її природні властивостями апріорі не можливо перемістити у просторі. Тому як зобов`язання повернути земельну ділянку у власність держави, так і витребування земельної ділянки у власність держави у даній справі по суті було спрямовано лише на внесення відповідної інформації до Державного реєстру власності, з тих самих фактичних підстав (обставин справи).

Так, згідно п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553, з наступними змінами) для державної реєстрації права власності у разі витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подається відповідне рішення суду.

Тому у разі витребування майна з чужого незаконного володіння для повернення його до державної власності доречно у рішенні суду зазначати саме такий спосіб захисту порушеного права витребування, а не повернення.

Колегія суддів звертає увагу, що така зміна рішення суду у даному випадку істотно не впливає на зміст спору, має на меті дотримання вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України щодо правової визначеності, ефективного захисту порушеного права, виконання основного завдання цивільного судочинства та не порушує принципи диспозитивності і змагальності, ст.ст. 12, 13 ЦК України, оскільки перебуває в межах підстав і предмета позову, який був спрямований лише на зміну реєстрації права власності на земельну ділянку, не виходить поза межі наявних у справі доказів, та має лише правовий характер. Тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують решту висновків суду першої інстанції, та не містять інших підстав для скасування або зміни судового рішення.

На підставі вищевказаного обґрунтування слід захистити порушена право державної власності на земельні ділянки для захисту суспільних інтересів та витребувати у ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у власність держави в особі Харківської обласної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельні ділянки з кадастровим номером :16:013:0023 та :16:013:0024 за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення залишається без змін.

Оскільки висновки суду щодо застосування належного способу захисту не відповідають обставинам справи та порушують вказані норми матеріального права, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні, а позов прокурора частковому задловоленню.

Відповідно до змісту норм ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2024 року змінити.

Позов керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова, в інтересах держави в особі позивачів: Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у власність держави в особі Харківської обласної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером :16:013:0023 за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у власність держави в особі Харківської обласної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером :16:013:0024 за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 01 квітня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.