Дата документу 19.03.2025 Справа № 332/3740/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/3740/23 Головуючий у 1 інстанції Ретинська Ю.І.
Провадження № 22-ц/807/538/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Білецької Наталії Олександрівни на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулися із позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, третя особа: Комунальне підприємство "Запоріжремсервіс" та Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачки посилаються на наступні обставини.

ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 , а також її малолітній онук проживають у кімнаті 10 квартири квартири АДРЕСА_1 з серпня 2015 року.

Вони заселилися у вказану квартиру за згоди її наймача ОСОБА_4 , яка була її далекою родичкою. Весь цей час вони користувалися зазначеним житловим приміщенням, оплачували послуги, робили поточні ремонти.

З ОСОБА_4 вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, спільно утримували та дбали про квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після смерті останньої, вони залишилися проживати та користуватися зазначеним житловим приміщенням. Іншого житла у власності або користуванні вони не мають. Останнім їхнім місцем проживання було: смт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області, де вони проживали до літа 2015 року, однак, рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 27.11.2018 року вони визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняті з реєстрації. Кімната 10 квартири АДРЕСА_1 не приватизована та знаходиться в комунальній власності.

Зазначаються, що вселилися до вказаного жила за згоди наймача та протягом майже восьми років добросовісно, відкрито користувалися житловим приміщенням.

Просили визнати за ними право користування вказаною кімнатою з серпня 2015 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування кімнатою 10 квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Білецька Н.О. подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, відсутність факту безспірних родинних зв`язків між наймачем кімнати ОСОБА_4 та позивачами; окрім цього, не враховано той факт, що позивачі та наймач кімнати ОСОБА_4 не проживали разом однією сім`єю.

06 лютого 2025 року від представника Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, як органу опіки і піклування Салати Н.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

28 лютого 2025 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з 2015 р. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з дозволу ОСОБА_4 , яка була квартиронаймачем по дату смерті останньої, вони вели спільне господарство, останні допомагали ОСОБА_4 під час її хвороби, доглядали за нею, то за ними, в порядку ч. 1 ст. 106 ЖК України можливо визнати право користування вказаною кіснатою у квартирі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що основним квартиронаймачем кімнати АДРЕСА_3 була ОСОБА_4 . Даний факт не було спростовано відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтвердили свідки у справі.

Факт проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 підтверджується наступними письмовими доказами:

- згідно довідки № 1491 про реєстрацію місця проживання від 29.11.2018 року ОСОБА_2 з 05 грудня 2012 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 19);

- листом начальника відділу по Заводський району служби (управління) у справах дітей ЗМР № П-61 від 12.04.2023, з якого вбачається, що родина ОСОБА_2 , 1979 р.н., в якій виховується малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , перебувала на обліку у відділі по Заводському району служби (управління) у справах дітей ЗМР з 30.10.2018 по 04.01.2023, як така, що опинилась у складних життєвих обставинах. Спеціалістами відділу по Заводському району було обстежено умови проживання родини за вищевказаною адресою (а.с. 20);

- з акту обстеження умов проживання від 11.04.2023 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 проживає: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , 1979 р.н. мати та ОСОБА_1 , 1955 р.н. - бабуся. Житлове приміщення складається з 1 кімнати, кухні та туалету загального користування. В кімнаті наявні два великих дивани, меблева стінка, телевізор, стіл, холодильник, санітарний стан помешкання добрий, в кімнаті чисто та прибрано (21-22);

- актом від 02 травня 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає з 04.08.2015 по АДРЕСА_5 (а.с. 26-27);

- 01.10.2021 ОСОБА_1 , уклала декларацію із лікарем загальної практики сімейним лікарем КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4", де місце фактичного проживання зазначено: АДРЕСА_2 (а.с. 28);

- з довідки Директора Запорізької гімназії № 47 Департаменту освіти і науки Територіального відділу освіти Заводського району ЗМР вбачається, що ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 працює прибиральником службових приміщень Запорізькій гімназії № 47 ЗМР з 16.05.2016 року на умовах повного робочого часу (а.с. 29);

- 25.10.2021 ОСОБА_2 , уклала декларацію із лікарем загальної практики сімейним лікарем КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4", де місце фактичного проживання зазначено: : АДРЕСА_2 (а.с. 30);

- з довідки директора Запорізької початкової школи "Барвінок" ЗМР вбачається, що ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , навчався в Запорізькому навчально-виховному комплексі "Барвінок" ЗМР з 1 по 4 клас (зарахований 01.06.2018 та закінчив школу 1 ступеню 30.05.2022 року) (а.с. 31);

- з Довідки директора Запорізької гімназії ЗМР № 47 вбачається, що учень 5-В гласу, ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , навчається в Запорізькій гімназії ЗМР № 47 (а.с. 32);

- з відповіді на звернення директора департаменту з управління житлово-комунальним господарством ЗМР № П-1995 від 14.05.2021 вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у наданні вивільненої квартири з тих підстав, що родина не зареєстрована у м.Запоріжжі (а.с. 33);

- із заочного рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 27.11.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_4 , було визнано такими, що втратили право користування вказаним приміщенням (а.с. 34-36).

В матеріалах справи наявні копії квитанцій про сплату комунальних послуг за 2023 рік по квартирі адресою: АДРЕСА_2 , які були надані позивачами (а.с. 37-43).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Згідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Частиною 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012 року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (п.9 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 15 від 25.05.98) роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи булла письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає,що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`їнаймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Установивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 вселилися в квартиру як член сім`ї (далекі родичі) наймача кімнати ОСОБА_4 за її згоди, постійно (починаючи з серпня 2015 року) проживали в цій кімнаті, за наявності наданих позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вони з наймачем вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки та були пов`язані спільним побутом, що також підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_3 право користування кімнатою 10 квартири АДРЕСА_1 .

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції під час розгляду справи факту відсутності безспірних родинних зв`язків між наймачем кімнати ОСОБА_4 та позивачами, оскільки частиною 2 ст. 64 ЖК України членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, наявність безспірних родинних зв`язків між наймачем кімнати ОСОБА_4 та позивачами не є обов`язковим при визнанні їх членами сім`ї на яких поширюється дія ЖК України.

Факт постійного проживання разом з наймачем підтверджується низкою документів, які містяться в матеріалах справи, в тому числі, але не виключно, листом начальника відділу по Заводський району служби (управління) у справах дітей ЗМР № П-61 від 12.04.2023, з якого вбачається, що родина ОСОБА_2 , 1979 р.н., в якій виховується малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , перебувала на обліку у відділі по Заводському району служби (управління) у справах дітей ЗМР з 30.10.2018 по 04.01.2023, як така, що опинилась у складних життєвих обставинах. Спеціалістами відділу по Заводському району було обстежено умови проживання родини за вищевказаною адресою (а.с. 20); з акту обстеження умов проживання від 11.04.2023 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 проживає: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , 1979 р.н. мати та ОСОБА_1 , 1955 р.н. - бабуся. Житлове приміщення складається з 1 кімнати, кухні та туалету загального користування. В кімнаті наявні два великих дивани, меблева стінка, телевізор, стіл, холодильник, санітарний стан помешкання добрий, в кімнаті чисто та прибрано (21-22); актом від 02 травня 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає з 04.08.2015 по АДРЕСА_5 (а.с. 26-27).

Факт ведення спільного господарства підтверджується, зокрема, копіями квитанцій про сплату комунальних послуг за 2023 рік по квартирі адресою: АДРЕСА_2 , які були надані позивачами (а.с. 37-43) та показами свідків, що були допитані судом першої інстанції.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Твердження апеляційної скарги щодо не проживання позивачів разом однією сім`єю з наймачем кімнати ОСОБА_4 з посиланням на покази свідка ОСОБА_5 про проживання ОСОБА_4 в одній кімнаті квартири, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в іншій, колегія суддів оцінює критично, оскільки проживання в різних кімнатах однієї квартири не може бути доказом відсутності факту ведення спільного господарства та факту проживання однією сім`єю.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що твердження апеляційної скарги не містять доводів, які могли б спростувати висновки суду першої інстанції, які обґрунтовано викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За своєю суттю доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Білецької Наталії Олександрівни слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Білецької Наталії Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 березня 2025 року.

Головуючий

Судді: