ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 607/5646/23

Провадження № 22-ц/820/232/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Юрій Георгійович, ОСОБА_3 , про визнання договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та договору дарування земельної ділянки договорами купівлі-продажу, визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року (суддя Марциновська І.В.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представника учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Ю.Г., ОСОБА_3 , про визнання договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку та договору дарування земельної ділянки договорами купівлі-продажу, визнання права власності на майно.

В обґрунтування позову зазначав, що в період з 21 вересня 2008 року до 26 серпня 2021 року він та відповідачка ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі. 22 серпня 2014 року вони за спільні сімейні кошти придбали незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , готовністю 41 %, та земельну ділянку площею 0,07 га, кадастровий номер :02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна вартість указаного нерухомого майна на час придбання становила 680 000,00 грн.

Вказував, що під час оформлення в нотаріуса договорів купівлі-продажу зазначеного вище майна ОСОБА_5 та ОСОБА_2 за домовленістю між собою, без його відома та згоди, уклали не договори купівлі-продажу, а договори дарування, де обдаровуваною зазначена ОСОБА_5 . Про такі обставини він дізнався лише в лютому 2021 року, коли між ним та ОСОБА_5 припинилися фактичні шлюбні відносини та постало питання про поділ спільного майна подружжя.

Вважав, що укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договори дарування від 22 серпня 2014 року є удаваними правочинами, що приховують інші правочини, які ОСОБА_5 та ОСОБА_2 насправді вчинили, а саме договори купівлі-продажу. Такі обставини також підтверджуються розпискою, складеною відповідачем ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_5 коштів у сумі 680 000,00 грн, що на той час було еквівалентно 50 000,00 доларів США.

А тому, незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , готовністю 41 %, та земельна ділянка для його обслуговування є спільною сумісною власністю подружжя і належить кожному з них у рівних частках.

За таких обставин, позивач просив суд визнати договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 41 %, укладений 22 серпня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , договором купівлі-продажу; визнати за ним право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 41 %; визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,07 га, кадастровий номер :02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 серпня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , договором купівлі-продажу; визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,07 га, кадастровий номер :02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2024 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_3 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що зважаючи на встановлені обставини даної справи, ОСОБА_5 чітко усвідомлювала, що ОСОБА_2 саме продає, а не безоплатно дарує їй об`єкти нерухомого майна. При цьому, купівля майна відбувається за рахунок спільних сімейних коштів, а тому вона, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, закріплену в ст.ст.60, 61 СК України, в рівній мірі як і позивач, сплачує за це майно грошові кошти у сумі 680000 грн. Той факт, що частина коштів зберігалась на банківському рахунку, відкритому на ім`я позивача, не може спростовувати очевидність усвідомлення відповідачкою ОСОБА_5 того, що між нею та ОСОБА_2 укладається саме договір купівлі-продажу, оскільки за це майно вони з ОСОБА_5 , будучи подружжям, сплачують кошти.

Зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги розписку від 22.08.2014, яка складена ОСОБА_2 про отримання ним від ОСОБА_5 коштів у сумі 680000 грн, що еквівалентно 50000 доларів США,

Вказує, що у даній справі фактичні обставини у їх сукупності підтверджують, що при укладенні правочинів дарування волевиявлення їх учасників (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, про що свідчить ціла низка доказів (договір про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості та договір завдатку від 10.06.2014, розписка, надана ОСОБА_2 про отримання ним коштів від ОСОБА_5 , виписка з банківського рахунку позивача, покази свідків). Крім того, судом першої інстанції не встановлено жодних обставин та мотивів для передачі ОСОБА_2 в дар ОСОБА_5 , з яким вона до зустрічі у нотаріуса навіть не була знайома, незавершеного будівництвом житлового будинку та земельної ділянки.

Також зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних доказів того, що в момент укладення відповідачами договорів дарування він був обізнаний про їх зміст та, відповідно, дізнався чи мав дізнатись про свої порушені права. При цьому, пояснення відповідачів, зокрема і ОСОБА_2 , про те, що саме з його ініціативи і на його прохання замість договорів купівлі-продажу між ним та ОСОБА_5 були укладені договори дарування через якісь проблеми із податками, не підтверджені жодними належними доказами та базуються виключно на поясненнях самого відповідача та третьої особи ОСОБА_3 , що не може розцінюватись як належні докази таких обставин.

Вказує, що оскільки на момент укладення спірних правочинів йому не було відомо, що укладено саме договори дарування, а не договори купівлі-продажу, а з ОСОБА_5 він перебував у зареєстрованому шлюбі і на той час питання розлучення та поділу майна взагалі не існувало, у нього не було підстав та необхідності подавати відповідні запити про отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Лише коли постало питання поділу майна після розірвання шлюбу позивач дізнався про укладені договори дарування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 20.05.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови.

Постановою Верховного Суду від 06.11.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 травня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанцій не дослідив зібрані в справі докази та не обґрунтував відхилення доводів позивача щодо обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи; не мотивував з посиланням на докази в справі висновки про доведеність факту обізнаності позивача із змістом оспорюваних договорів з 22 серпня 2014 року.

У цій справі фактичні обставини, зокрема щодо позовної давності, які мають значення для правильного вирішення справи та впливають на висновки щодо підстав для захисту права позивача або відмови у судовому захисті за спливом позовної давності, не встановлені, тому постанова апеляційного суду не може вважатись законною й обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з направлення справи на новий апеляційний розгляд.

За розпорядженням голови Тернопільського апеляційного суду №12 від 03.12.2024 у зв`язку з неможливістю утворити склад суду для судового розгляду цивільну справу №607/165646/23 передано на розгляд до Хмельницького апеляційного суду.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 та їх представник Будз Т.В. в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства. Враховуючи відсутність доказів поважності причин неявки представника відповідачки адвоката Матуса Т.А. в судове засідання, можливість представника відповідачки заявити клопотання про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, реалізацію відповідачкою права на викладення своїх аргументів у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів поважності причин неявки представника відповідачки адвоката Матуса Т.А. в судове засідання не встановила, і, відповідно, підстав для відкладення розгляду справи, а тому протокольною ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17.03.2025 відмовила у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та вважала за можливе слухати справу за відсутності представника відповідачки.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував удаваності оспорюваних договорів дарування з метою приховання інших договорів, укладених саме між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Позивач не надав належних та достатніх доказів, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виникли правовідносини, передбачені договорами купівлі-продажу, за умовами яких ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_5 незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 прийняла це майно та сплатила за нього грошові кошти в сумі 680 000,00 грн.

Однак, з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Встановлено, що у період з 21 вересня 2008 року до 26 серпня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 серпня 2021 року.

10 червня 2014 року між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем), третя сторона: Агенція нерухомості «Євробуд», укладено договір про намір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, відповідно до якого продавець зобов`язується продати, а покупець купити на умовах цього договору в термін до 10 серпня 2014 року об`єкт нерухомості незавершений будівництвом житловий будинок, розташований на частині земельної ділянки площею 0,07 га, яка є частиною земельної ділянки, кадастровий номер 020010756, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить продавцеві на підставі державного акта серії ЯГ № 024466 від 07 квітня 2006 року. Повна вартість об`єкта погоджена між сторонами і становить 600 000,00 грн, що еквівалентно 50 000,00 доларам США. (т. 2, а. с. 68-69)

Під час підписання цього договору сторони уклали договір завдатку на суму 24 000,00 грн, що еквівалентно 2 000,00 доларів США, як гарантію намірів сторін в укладенні договору купівлі-продажу. (Т. 2, а.с. 70)

Сторони домовились про те, що покупець зобов`язується оплатити визначену вартість об`єкта з урахуванням сплаченої суми завдатку під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу.

22 серпня 2014 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_5 (обдаровуваною) укладено договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 4530. Згідно з умовами якого дарувальник подарував (передав у власність), а обдаровувана прийняла в дар (прийняла у власність) нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво, незавершений будівництвом житловий будинок, готовність 41 %, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1, а. с. 11-12)

Ринкова вартість незавершеного будівництва, що дарується, становить 320 800,00 грн (пункт 3).

У пункті 18 договору зазначено, що на дарування об`єкта нерухомості нотаріусу надана заява про згоду дружини дарувальника ОСОБА_3 .

Також, 22 серпня 2014 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_5 (обдаровуваною) укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю. Г. та зареєстрований в реєстрі за №4538. Згідно з умовами якого дарувальник подарував (передав у власність), а обдаровувана прийняла в дар (прийняла у власність) земельну ділянку, площею 0,0700 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:001:3100, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1, а. с. 13-14)

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що дарується, становить 79 852,50 грн.

У пункті 15 договору зазначено, що на дарування земельної ділянки надана заява про згоду дружини дарувальника ОСОБА_3 .

Право власності на зазначене вище нерухоме майно 22 серпня 2014 року зареєстроване за ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 16-17).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Обґрунтовуючи удаваність оспорюваних договорів дарування, позивач посилається на те, що насправді сторони приховали укладення договору купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правова конструкція статті 235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

На підтвердження удаваності зазначених договорів дарування позивачем надано суду розписку, яка датована днем укладання договорів 22.08.2014 у якій зазначено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 грошову суму в розмірі 680000 грн, що еквівалентно 50000 доларів США; дану суму ОСОБА_2 отримав за земельну ділянку та незавершене будівництво в с. Підгородне Тернопільського району Тернопільської області; претензій до ОСОБА_5 в подальшому мати не буду (т.1 а.с. 18)

Відповідач ОСОБА_2 , надаючи пояснення як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суду визнав, що фактично укладений договір дарування насправді є договором купівлі-продажу, пояснивши при цьому, що мав намір укласти саме договір купівлі-продажу, однак вже в нотаріуса позивач попросив його укласти договір дарування майна своїй дружині, визнає факт отримання коштів в сумі 50000 доларів США, раніше ні з позивачем, ні з його дружиною в родинних стосунках не перебуває, не знайомі раніше.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20, суд, розглядаючи питання щодо удаваності договору дарування, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках, коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах. Правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору дарування удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваними правочинами.

З урахуванням вказаної правової позиції та обставин справи, в даному випадку, сторонами укладених правочинів, якими є ОСОБА_2 (дарувальник) і ОСОБА_5 (обдарована), між якими відсутні родинні зв`язки, а тому фактично і відсутній зрозумілий мотив укладання договорів дарування земельної ділянки та незавершеного будівництва, що є непрямим, проте, доказом удаваності спірних правочинів.

Крім того, написана відповідачем ОСОБА_2 розписка безпосередньо стосується обставин справи, підтверджує факт отримання коштів і, відповідно, встановлює, що істотною умовою договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , була ціна договору. Зазначене свідчить про укладення саме договорів купівлі-продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки, а не договорів дарування.

В свою чергу, у ОСОБА_5 не було підстав вважати, що ОСОБА_2 , з яким вона до зустрічі у нотаріуса навіть не була знайома, має намір безоплатно подарувати їй цінне нерухоме майно. А тому, відповідачка ОСОБА_5 повинна була та усвідомлювала, що між сторонами правочинів фактично виникли відносини щодо укладення договорів купівлі-продажу шляхом підписання договорів дарування.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, встановленим судом у даному випадку, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договорів купівлі-продажу.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, колегія суддів вважає, що сторони спірних договорів дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договорів купівлі-продажу, а тому договори дарування незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 (готовність 41%) та земельної ділянки площею 0.07 га, кадастровий номер :02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 22.08.2014, є договорами купівлі-продажу. І так як ці договори укладені в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , тому незавершене будівництво та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, відповідно, позовні вимоги ОСОБА_6 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

При цьому, не підлягає до задоволення заява ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності у зв`язку з обізнаністю позивача про укладення спірних договорів 22.08.2014 і їх укладення у його присутності. (Т.1 а.с. 142-143)

З огляду на те, що особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах позовної давності (стаття 256 ЦК України).

Статтею 20 Сімейного кодексу (далі - СК) України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Аналогічні положення щодо перебігу позовної давності містить стаття 72 СК України, за якою позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року в справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18).

Згідно з частиною другою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 520/16281/15 (провадження № 61-20566св19), яку заявник наводить у касаційній скарзі, зазначено, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Посилання апеляційного суду на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивачка була присутня під час його укладення, суперечить нормам статті 261 ЦК України.

У постанові від 16 серпня 2018 року в справі № 521/12663/16-ц (провадження № 61-12410 св18), зазначеній в касаційній скарзі, Верховний Суд вказав, що доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності спростовуються встановленими судами обставинами, які, зокрема, правильно застосували норми статей 256, 257, 261, 267 ЦК України та зробили обґрунтований висновок про поновлення встановленого законом строку давності, забезпечення особі право на доступ до суду та розгляд заявлених позовних вимог по суті, оскільки на момент укладення оспорюваного договору та подальшого проживання в спірній квартирі, майнові права позивача були дотримані та сторони виходили з того, що фактично майно є спільною власністю. Порушення прав позивача пов`язано з вимогою відповідача звільнити спірну квартиру в 2016 році.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 209/4963/15-ц (провадження № 61-10944св18), на яку посилається заявник, касаційний суд зазначив, що, відхиляючи доводи сторони про застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин в частині визнання недійсним укладеного 11 травня 2000 року договору дарування, суди попередніх інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що права позивача на користування спірним будинком були порушені в 2015 року, коли в подружжя почали виникати конфліктні ситуації щодо користування спірним будинком, що і стало підставою для звернення позивача до суду з метою захисту своїх майнових прав на спірне майно, яке було набуто подружжям під час перебування в шлюбі. Вимоги про поділ майна подружжя та визнання недійсним договору дарування є взаємопов`язаними, тому є підстави для висновку, що перебіг позовної давності за цими вимогами почався одночасно - з моменту порушення права власності позивача.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їх порушення.

Зміст наведених у частині першій статті 261 ЦК України термінів, зокрема «довідався» та «міг довідатися», свідчить про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Доведенню позивачем підлягає також той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, які є підставами її вимог і заперечень.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15 сформульовано висновок про те, що, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що під час визначення початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам собою факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, зокрема до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такі ж висновки містить постанова Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 478/1133/23 (провадження № 61-8953св24).

Отже, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права.

Позивач ОСОБА_1 , заперечуючи щодо застосування позовної давності, вказував, що до розірвання шлюбу він не знав і не міг знати про порушення своїх прав на спільне майно, адже ОСОБА_5 не чинила йому перешкод у володінні і користуванні майном. Про зміст договорів він дізнався лише в лютому 2021 року, продовжував ставитися до майна як спільного та обслуговувати його.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи відповідачки ОСОБА_5 про пропуск позивачем строку позовної, оскільки позивач не був стороною оспорюваних правочинів, його письмова згода на їх вчинення дружиною від нього не витребовувалася; в договорі від 10 червня 2014 року, який передував оспорюваним правочинам, ОСОБА_1 заявив про намір укласти саме договір купівлі-продажу спірних об`єктів нерухомості у ОСОБА_2 з виплатою продавцеві завдатку; матеріали справи не містять доказів оспорення ОСОБА_5 права ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва й земельну ділянку під ним до розірвання шлюбу, про що позивач зазначав у позовній заяві і вказував, що про оспорювані договори дізнався лише в лютому 2021 року, коли були припинені фактично шлюбні відносини і постало питання по поділ спільного майна подружжя.

А тому, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

З урахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А тому, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позовних вимог з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір , сплачений ним при подачі позову, апеляційної та касаційних скарг, в розмірі 20912,40 грн (2500+2147,20+6970,80+9294,40).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 41 % (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 52), укладений 22 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Юрієм Георгійовичем та зареєстрований в реєстрі за №4530, договором купівлі-продажу.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 41 % (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 52).

Визнати договір дарування земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер :02:001:3100 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 52), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Юрієм Георгійовичем та зареєстрований в реєстрі за №2556, договором купівлі-продажу.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,07 га, кадастровий номер :02:001:3100, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 52).

Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по 10456,20 грн судового збору з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 березня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай