Справа № 191/4941/24
Провадження № 2/191/1764/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Твердохліб А.В.,

за участю секретаря Яришевої Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Синельникове цивільну справу загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горбенко І.В., до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України, про встановлення участі батька у вихованні та утриманні дитини,-

ВСТАНОВИВ:

21.10.2025 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що між позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований шлюб 12 серпня 2017 року Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, про що видано свідоцтво про шлюб від 12 серпня 2017 року актовий запис №124, свідоцтво серія НОМЕР_2 .

Під час шлюбу у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 року, що набрало законної сили 09 травня 2024 року, у справі №191/621/24, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Після розлучення, з квітня 2024 року, відповідач разом із донькою ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач та відповідач своїм рішенням досягли домовленості щодо проживання дітей після розлучення та забезпечення їх інтересів. Так, з відповідачкою проживає малолітня донька ОСОБА_5 , яка в силу свого віку потребує більшої уваги та піклування від матері, та наразі вони проживають у двох за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач не може самостійно доглядати ще одну дитину, яка в силу свого віку потребує активного розвитку, відвідування спортивних секцій, тому не заперечувала, щоб син залишився проживати разом із батьком.

Малолітній син ОСОБА_6 залишився проживати разом із батьком за адресою, де вони зареєстровані у двох: АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини визначається:

- за згодою батьків, якщо їй ще не виповнилося 10 років.

Наразі кожний із батьків прийняв обов`язок щоденного виховання та утримання тієї дитини, яка з матір`ю чи батьком проживають разом, тому аліменти сторони один одному не сплачують.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до Акту обстеження побутових умов проживання, складеного 01.08.2024 року службою у справах дітей Синельниківської міської ради визначено у час відвідування за адресою: АДРЕСА_2 проживає 3 осіб: батько ОСОБА_1 , його матір ОСОБА_7 та малолітній син ОСОБА_3 , створені належні умови для проживання, є усі необхідні меблі, засоби гігієни, продукти харчування. Бабуся ОСОБА_7 вимушено доглядає онука поки батько перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 НГУ, має постійний дохід, що підтверджує довідкою, постійно всі роки працює, сумлінно відноситься до трудової діяльності і на цей час отримує грошове забезпечення.

Позивач вважає, що права малолітнього ОСОБА_6 , 2016 року народження, порушуються щодо батьківського піклування та виховання, оскільки умови служби з липня 2024 року суттєво змінилися: 1)територіально батько переведений від міста Синельникове в іншу область, перебувати з дитиною стало неможливим, 2) батько не може займатися вихованням свого сина, перебуваючи на військовій службі, де вчасно не надається відпустка, не передбачено лікарняних по лікуванню дитини, не має постійного щоденного зв`язку з дитиною.

Якщо враховувати якнайкращі інтереси дитини, та той факт, що його відсутність із суттєвими змінами в умовах служби в військовій частині, негативно впливає на психологічний стан сина. Позивач переконаний, що подальше проходження військової служби суперечить інтересам дитини у вихованні та щоденній турботі за сином. Хоч дитина тимчасово доглядається бабусею (матір позивача), яка за віком має свої складності зі здоров`ям, батько зобов`язаний постійно та добросовісно виконувати свої батьківські обов язки.

У травні 2024 році внесено зміни до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у якому містяться положення, згідно яких батько (матір), що самостійно виховують та утримують дитину до 18 років підтверджують свою участь у вихованні рішенням суду. Окрім того, визначення самостійного виховання дитини потрібно йому для набуття права належного захисту прав дитини та реалізації своїх соціальних прав пов`язаних із самостійним вихованням дитини. В майбутньому позивачу необхідно мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини з метою забезпечення гармонійного розвитку та реалізації наявних освітніх можливостей та захисту прав сина ОСОБА_8 у випадку їх порушення.

Такі самі новели викладені законодавцем у ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», і для того щоб довести самостійне виховання відповідно вимог цього Закону та вимог Порядку, затвердженого Постановою № 560 КМУ від 16.05.2023 р., необхідно окреме рішення суду для надання у Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

В зв`язку із викладеними обставинами, посилаючись на ст.ст. 18, 155, 160 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», позивач ОСОБА_1 , просить суд, для реалізації своїх батьківських прав встановити свою участь у вихованні та утриманні свого сина для забезпечення якнайкращих інтересів дитини в концепції викладеного законодавства, встановити, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , самостійно виховує і утримує сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 10 квітня 2024 року по цей час.

Представник позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Представник третьої особи ОСОБА_10 у судовому засіданні не заперечувала проти вимог ОСОБА_1 .

Представник третьої особи ВЧ НОМЕР_1 Національної Гвардії України, ОСОБА_11 , до початку проведення судового засідання надав суду заяву в якій вказав, що 29 травня 2024 року до військової частини НОМЕР_1 НГУ надійшов рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 , датований 22 травня 2024 року, з проханням про звільнення його з військової служби. Після розгляду даного рапорта військова частина НОМЕР_1 НГУ надала обґрунтовану відповідь. У рапорті ОСОБА_1 вказав, що має намір звільнитися з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Ця норма передбачає можливість звільнення військовослужбовців, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, у разі, якщо другий з батьків помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Згідно з матеріалами цивільної справи № 191/621/24 Синельниківського

міськрайонного суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу, рішення суду щодо самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_1 не було винесено. Рішення суду про визначення місця проживання дитини, самостійне виховання без утримання не є достатньою підставою для звільнення з військової служби. Договір між батьками про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 22 травня 2024 року № 1278, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не є юридичним актом, який позбавляє іншого з батьків батьківських прав щодо виховання дитини та проживання разом з нею. Батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини і зобов`язані виховувати, піклуватися та утримувати дітей в однаковому обсязі. Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, Військова частина НОМЕР_1 НГУ не має законних підстав для звільнення ОСОБА_1 з військової служби. Позов, поданий ОСОБА_1 , є наслідком відмови у звільненні з військової служби та не спрямований на настання обставин, що зазначені в позовній вимозі.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2017 року, який розірвано рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року, що набрало законної сили 10 травня 2024 року (а.с.12-13).

В період шлюбу у сторін народились діти: ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 , та 30 червня 2022 року ОСОБА_4 (а.с.19).

В матеріалах справи наявний договір, посвідчений 22 квітня 2024 року нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області, зареєстрований в реєстрі за №1278, в якому батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визначили до досягнення дітьми повноліття місце проживання з батьком - дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_2 , та з матір`ю - дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження умов проживання від 01.08.2024 року, за адресою: АДРЕСА_2 проживають (без визначення дати) і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (пенсіонерка), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (проходить службу у Збройних Силах України), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син ОСОБА_1 , онук ОСОБА_7 ). Зі слів ОСОБА_7 , вона проживає з онуком, доглядає його, поки батько знаходиться на службі.

Згідно висновку органу опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, наданого на підставі рішення ради від 29 січня 2025 року №54/08-25, встановлено, що після розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (рішення суд від 09.04.2024 року), син ОСОБА_3 залишився проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . Батько часто перебуває у відрядженнях, але постійно знаходиться із сином на зв`язку, самостійно забезпечує його всім необхідним для належного життя та розвитку. Також, фінансово підтримує колишню дружину. Органом опіки та піклування вказано про можливість вважати, що ОСОБА_1 самостійно утримує та виховує свого сина ОСОБА_3 , 2016 року народження.

Позивач, підтверджуючи свою фінансову спроможність та стабільність, надав копію реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 07.08.2024 року.

З наданих суду письмових пояснень представника ВЧ НОМЕР_1 Національної Гвардії України, встановлено, що до військової частини НОМЕР_1 НГУ 29 травня 2024 року надійшов рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 , датований 22 травня 2024 року, з проханням про звільнення його з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Після розгляду даного рапорта військова частина НОМЕР_1 НГУ надала обґрунтовану відповідь.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час розгляду справи є встановленим, що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у Національній Гвардії України. 22 квітня 2024 року між сторонами у справі укладено нотаріально посвідчений договір щодо визначення місця проживання дітей. За даним договором, місце проживання сина ОСОБА_3 , 2016 року народження, визначено з батьком за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому, а саме 10 травня 2024 року між подружжям було розірвано шлюб. На дату складання 01.08.2024 року акту обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 , судом встановлено, що він фактично проживає із бабусею, матір`ю позивача, яка доглядає онука, поки батько знаходиться на службі. Ці обставини не оспорювались і відповідачем.

Крім того, під час розгляду справи позивач не порушував питання про неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачем, як матір`ю їх сина. Сторони надавали суду пояснення про те, що мають нормальні відносини з дітьми, незалежно від того, що один з батьків з ним не проживає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

В Конституції України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

ОСОБА_1 , як на момент звернення до суду з позовом у цій справі, так і станом на дату укладення договору з відповідачем про визначення місця проживання з ним сина від 22 квітня 2024 року, є військовослужбовцем, проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної Гвардії України.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки про дотримання принципу справедливості виклав Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).

Суд зазначає про те, що у позивача, який є військовослужбовцем обмежена можливість реалізації самостійного виховання сина, оскільки фактично не знаходиться за місцем постійного проживання дитини, що є встановленим вищенаведеними доказами у справі та визнано сторонами.

Тобто, фактичне перебування позивача на військовій службі унеможливлює спроможність ОСОБА_1 піклуватися про дитину особисто, безпосередньо, безперервно, так як ОСОБА_1 проживає за місцем безпосереднього несення військової служби.

З наведених вище підстав суд не погоджується з наданим висновком органу опіки та піклування Синельниківського міської ради Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року.

Зважаючи на це, позов про самостійне виховання і утримання ОСОБА_1 сина, у цій справі фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок ті військову службу».

На думку суду, позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).

Отже, суд з огляду на вищевикладене, приходить до висновку у цій справі про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про самостійне виховання і утримання дитини, тому в позові слід відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного, ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Горбенко І.В., до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України, про встановлення участі батька у вихованні та утриманні дитини, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст судового рішення буде складено 24 березня 2025 року.

СуддяА. В. Твердохліб