КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3741/2025
справа №366/3396/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Корчкова А.А.,

у справі за позовом Керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду, визнання недійсними розпорядження Іванківської районної державної адміністрації, державних актів на право власності на землю та повернення земельних ділянок на користь держави, -

встановив:

У листопаді 2023 року Керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Іванківського районного суду Київської області з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду, визнання недійсними розпорядження Іванківської районної державної адміністрації, державних актів на право власності на землю та повернення земельних ділянок на користь держави.

Вимоги позову мотивує тим, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 30 червня 2010 року № 1391 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність громадянам, у тому числі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельні ділянки, загальною площею 5,9998 га на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯК №2210310 на право власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:006:0079, ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯК № 210314 на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером :01:006:0083, ОСОБА_4 отримав державний акт серії ЯК № 210315 на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером :01:006:0084.

У подальшому, ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі продажу від 20 вересня 2011 року № 2678 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0079 на користь ОСОБА_1

ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу від 20 вересня 2011 року №2657 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0083 на користь ОСОБА_1

ОСОБА_4 на підставі договору-купівлі продажу від 20 вересня 2011 року № 2640 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0084 на користь ОСОБА_1 .

За матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років земельні ділянки з кадастровими номерами :01:006:0079, :01:006:0083, :01:006:0084 є земельними ділянками лісогосподарського призначення, що розташовані в 17, 18 та 20 виділах 22 кварталу Оранського лісництва філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало погоджень на передачу, припинення, вилучення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок.

ДП «Іванківське лісове господарство» погодження чи згоди на вилучення або припинення права постійного користування підприємство не надавало.

Окрім цього, вилучення земельний ділянок площею понад 1 гектар із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємств для нелісогосподарських потреб, які перебувають за межами населених пунктів Вишгородського району та передача їх у власність, відносилось до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Отже, розпорядження Іванківської районної державної адміністрації прийняте всупереч вимогам статей 20, 56, 84, 116, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України.

Мотивуючи наведеним, просить суд:

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 30 червня 2010 року № 1391 «Про затвердження проекту відводу земельних ділянок»;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним державного акту серії ЯК № 2210310 на право власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:006:0079;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним державного акту серії ЯК № 210314 на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером :01:006:0083;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним державного акту серії ЯК № 210315 на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером :01:006:0084;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельних ділянок з кадастровими номерами :01:006:0079, :01:006:0083:, :01:006:0084 від ОСОБА_1 ;

- стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Заступником керівника Київської обласної прокуратури подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0084 до земель лісогосподарського призначення та перебування її у постійному користуванні ДСГП «Ліси України».

Зокрема, суд зазначив, що згідно висновку судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 14.08.2017 № 15/17 експерту не вдалося встановити площу накладення цієї ділянки на землі лісгоспу.

Водночас, вказує, що такий висновок є помилковим, оскільки експертом хоча і вказано на неможливість встановлення площі накладення, однак в цілому зазначено про часткове накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0084, як і інших оспорюваних земельних ділянок на землях, що перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківський лісгосп».

Суд першої інстанції не надав належної оцінки інформації філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 22.06.2023 № 454, листу державного підприємства «Іванківське лісове господарство» від 15 травня 2007 року №262, листу Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 03 березня 2017 року №04-36/418, які в цілому дозволяють зробити висновок про віднесення усіх спірних земельних ділянок до категорії лісогосподарського призначення та перебування їх в постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства.

Звертає увагу, що жодних доказів на спростування доводів прокурора про особливий правовий статус та цільове призначення спірних земельних ділянок відповідачами не надано.

Уважає, що за обставин цієї справи прокуратурою обрано належний спосіб захисту, оскільки зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками.

Отже, у цьому випадку ефективним способом захисту права є усунення перешкод у користуванні належнимйому майном.

Зазначає, що у цьому випадку лише повернення земельних ділянок з кадастровими номерами :01:006:0079, :01:006:0083, :01:006:0084 без визнання недійсними державних актів на них не буде ефективним способом захисту порушеного права та не відновить становище, яке існувало до порушення.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13, а також у постановах від 15 листопада 2023 року №363/1459/20, від 24 червня 2020 року у справі №911/1480/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 20 грудня 2023 року у справі № 916/1517/22.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.

09 грудня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Кондратенка М.О. на апеляційну скаргу.

Зазначає, що належним способом захисту у цій справі буде подання віндикаційного позову.

Уважає, що достовірних та належних доказів того, що всі спірні земельні ділянки накладаються на лісогосподарській землі прокурором не надано.

Вказані та надані прокурором листи не можна уважати належними та допустимими доказами, а висновком експерта, на який посилається позивач, не встановлено накладення земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0084.

Позивачем на підтвердження того, що спірні земельні ділянки дійсно належали на праві постійного користування Державному спеціалізованому господарському підприємству "Ліси України" не надано відповідного рішення компетентного органу про передачу в постійне користування ДП "Іванківське лісове господарство" вказаних земель для потреб лісового господарства.

Щодо висновку судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 14 серпня 2017 року №15/17 у кримінальному провадженні вказує, що для дослідження експерту вказаною організацією були надані матеріали лісовпорядкування 2014 року, а не матеріали лісовпорядкування 2003 року, які були чинними на момент затвердження розпорядженням Іванківської РДА 30.06.2010 №1391 проекту землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок у приватну власність.

Зазначає, що задоволення судом негаторного позову призвело б до непропорційного втручання в право відповідача на мирне володіння майном та порушення прав відповідача, оскільки при такому способу захисту питання добросовісності набуття відповідачем права власності на майно судом не досліджується.

Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні прокурор Недвига Н.О. підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кондратенко М.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - Яременко З.І. просив задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кондратенка М.О., представника третьої особи - Яременка З.І., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що заявлені в цій справі прокурором вимоги про визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації від 30.06.2010 № 1391 та визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, а тому в задоволенні зазначених вимог слід відмовити.

Також суд вказав, що заявлені в цій справі прокурором позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації, визнання недійсним державні акти на право власності на земельні ділянки, зобов`язання відповідачів повернути спірні земельні ділянки у відання держави в особі Київської обласної державної адміністрації - є неефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Судом установлено, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 30 червня 2010 року № 1391 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано безоплатно у власність громадянам, у тому числі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельні ділянки загальною площею 5,9998 га на території Страхоліської сільської ради за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. Передано у власність для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки за межами населених пунктів за рахунок земель запасу Страхоліської сільської ради громадянам згідно з додатком (том 1 а.с. 29-31).

Згідно даних державних актів на право власності на земельні ділянки убачається, що ОСОБА_2 отримав державний акт серії ЯК № 2210310 на право власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :01:006:0079, ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯК № 210314 на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером :01:006:0083, ОСОБА_4 отримав державний акт серії ЯК № 210315 на право власності на земельну ділянку площею 1,9999 га з кадастровим номером :01:006:0084 (том 1 а.с. 33-41).

Відповідно до даних договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2678 від 20 вересня 2011 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0079 на користь ОСОБА_1 (том 1 а.с. 41-42).

Відповідно до даних договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2657 від 20 вересня 2011 року ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0083 на користь ОСОБА_1 (том 1 а.с. 43-44).

Відповідно до даних договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2640 від 20 вересня 2011 року ОСОБА_4 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :01:006:0084 на користь ОСОБА_1 (том 1 а.с. 45-46).

Відповідно до листа ВО «Укрдержліспроект» № 167 від 18.02.2022, надано фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів і межами їх таксаційних виділів ДП «Іванківський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003, 2014 років та межами земельних ділянок згідно з поданими кадастровими номерами. При дослідженні вказаного фрагменту можна зробити висновок, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0083 частково накладається на межі кварталу № 22 Оранського лісництва ДП «Іванківський лісгосп», відповідно до даних ВО «Укрдержліспроект». Інформація щодо накладення земельних ділянок з кадастровими номерами :01:006:0079, :01:006:0084 на землі лісового фонду в листі ВО «Укрдержліспроект» № 167 від 18.02.2022 відсутня (том 1 а.с. 47).

Відповідно до листа Філії «Іванківське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 22 червня 2023 № 454 убачається, що на ділянку :01:006:0084 інформація в системі "Відкриті дані земельного кадастру України" відсутня. Земельні ділянки з кадастровим номером :01:006:0079 та :01:006:0083 накладаються на Кв.-22 Оранського лісництва, комплект матеріалів базового лісовпорядкування за 2003 рік та 2014 рік та накладення виконані ВО "Укрдержліспроект" (том 1 а.с. 50-52).

Згідно даних листа Державного підприємства "Іванківське лісове господарство" №262 від 15 травня 2017 року убачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами :01:006:0079, :01:006:0083, :01:006:0084 розташовані поруч та частково накладаються на межі Оранського лісництва квартал№22 виділи №17, №18 та №20 (том 1 а.с. 53).

Згідно даних листа управління Лісового та мисливського господарства Київського обласного та по м. Києву №04-36/418 від 03 березня 2017 року убачається, що управління не надавало погодження на вилучення і зміни цільового призначення на земельні ділянки :01:006:0079, :01:006:0083, :01:006:0084 (том 1 а.с. 54).

Відповідно до даних висновку експерта від 14 серпня 2017 року № 15/17 за результатами проведення судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0083 частково (за різними даними частково площею 0,6780-0,7126 га), а земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0079 частково (площею 1,0091 га) розташовані у межах земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Іванківський лісгосп». По земельній ділянці кадастровий номер :01:006:0084 площу території, яка потрапляє в межі земель ДП «Іванківський лісгосп» експерту не уявляється можливим встановити (том 1 а.с. 81-180).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вказує на таке.

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного правау разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин 1 та 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина 2 статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина 3 статті 1 ЛК України).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).

Відповідно до частини 1 статті 8, частини 1 статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).

Звертаючись до суду із цим позовом у справі, яка переглядається апеляційним судом, прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України», вибули із володіння власника незаконно, відтак просив суд: визнати недійсними розпорядження Іванківської районної державної адміністрації, відповідні державні акти та усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації, вказуючи, зокрема, що належним способом захисту порушених прав у вказаній справі є пред`явлення саме негаторного позову.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у пунктах 89 - 99 постанови від 9 жовтня 2024 року у справі №369/13968/21 за подібних правовідносин навів такі висновки :

«89. Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

90. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

91. Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

92. Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

93. З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

94. Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

95. Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

96. Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

97. Таким чином, встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку.

98. У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

99. З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо обрання позивачем належного способу захисту порушеного права».

Апеляційний суд, ураховуючи наведені вище норми права, висновки Верховного Суду, констатує, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованих висновків, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. У контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.

Посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 щодо обов`язку доказування, апеляційним судом сприймається, проте з урахуванням обставин цієї конкретно справи такі не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм права.

Щодо посилань скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 листопада 2023 року №363/1459/20, від 24 червня 2020 року у справі №911/1480/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 20 грудня 2023 року у справі № 916/1517/22, апеляційний суд зазначає, що такі зроблено за інших установлених обставин (фактично-доказовою базою). Відтак не є застосовними до справи, що переглядається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 25 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова