ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чернушенко Валерії Олегівни

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 листопада 2024 року, ухвалене суддею Алексашиною Н.С., повний текст рішення складений - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, -

В С Т А Н О В И В:

26.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, в якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на свою користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є сином позивача. ОСОБА_1 проживає одна, є непрацездатною, інвалідом ІІ групи з 23.11.2021, інших дітей, які б могили їй допомагати, не має. До 2023 ОСОБА_1 працювала та отримувала мінімальну заробітну плату, проте у вересні 2023 вимушена була звільнитися за станом здоров`я. Наразі, позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 980 гривень на місяць, а також житлову субсидію, яку витрачає на оплату комунальних послуг. Крім того, позивач зазначає, що щомісячно витрачає близько 3 000 - 5 000 гривень на ліки, оскільки є інвалідом по зору. Син працює і його середньомісячний заробіток складає близько 30 000 гривень, однак, у добровільному порядку матеріальну допомогу не надає, має на утриманні двох дітей 2013 та 2017 року народження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач, посилається на те, що вона проживає одна, втім, не надала документів на підтвердження вказаної обставин (наприклад, довідки про склад сім`ї, інформації про осіб зареєстрованих за її місцем проживання тощо). Позивач не наводить жодних даних щодо її можливого перебування у шлюбі та наявності чоловіка, який міг би утримувати її у відповідності до ст. 205 СК України. ОСОБА_1 не наводить жодних даних щодо наявності або відсутності у неї майна, яке може приносити дохід. При цьому, хоча позивач й стверджує про власну непрацездатність, з наданої нею довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії убачається, що можливість її працевлаштування не виключається, однак, з певними обмеженнями щодо умов та характеру праці (без тяжких фізичних та психоемоційних навантажень). Крім того, посилаючись на те, що її захворювання потребує витрат на ліки у розмірі близько 3 000 - 5 000 гривень щомісячно, позивач не надає жодних доказів на підтвердження розміру таких витрат, а надана індивідуальна програма реабілітації інваліда не містить інформації про призначення їй медичних препаратів. Квитанції щодо оплати комунальних послуг надані позивачем вибірково, лише за три місяці, і не спростовують відшкодувань основної суми витрат за рахунок житлової субсидії. Також суд першої інстанції звернув увагу, що позивач, посилаючись на фінансову спроможність відповідача надавати їй утримання, не надає жодних доказів щодо розміру його доходів та фінансового стану, клопотань про витребування таких даних судом (у разі неможливості їх самостійного отримання) позивач також не заявляла. Водночас, така інформація може мати значення для визначення розміру аліментів на утримання матері у відповідності до ст. 205 СК України. Разом з тим, суд першої інстанції враховав, що у 2023 позивач отримувала дохід на рівні визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати - 6 700 грн, а у 2024 - пенсію по інвалідності у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Так, розмір пенсії позивача складає 2 980 грн щомісячно. При цьому, згідно ЗУ «Про держаний бюджет України на 2024» станом на 01.01.2024 прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлено 2 361 гривня, а загальний прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць у розмірі 2 920 гривень. Отже, позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, який забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. Враховуючи викладене, позивачем не доведено її потребу у матеріальній допомозі, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чернушенко В.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач є інвалідом 2 групи, при цьому суд вказує на те, що інвалід має працювати для свого забезпечення. Група інвалідності позивачу встановлювалася з 23.11.2021, загальна група. ОСОБА_1 має освіту швачки і все життя працювала швачкою, продовжувала працювати і після встановлення інвалідності ще майже 2 роки. Проте, за останні 3 роки її здоров`я похитнулося, особливо гостро стали проблеми із зором, у тому числі 30.03.2023 проведена операція на лівому оці, через що вона і була змушена звільнитися після закінчення лікарняного. Позивач не бажала розголошувати усі подробиці своїх хвороб. У виписці з медичної карти ОСОБА_1 призначено 30 ліків, тому і вказувалось про витрати у розмірі 3 000 - 5 000 грн на місяць. Хоча у позовній заяві і не вказувала про проблеми із зором, позивач вважала, що достатньо було посвідчення інваліда, не подавала до суду вказані медичні документи. Позивач була матір`ю одиначкою, ніколи не була заміжня, не змінювала прізвище, проживає одна, власності, крім єдиної квартири, у якій проживає, не має. Зважаючи на її скрутне матеріальне становище та хвороби, особливо проблеми із зором, їй було важко збирати докази, адже це все різні інстанції, у які необхідно було приходити по декілька разів, а через тривоги чекати годинами під приміщеннями. Також у РАЦС не надається довідка про відсутність шлюбів чи інших дітей. Витяги з реєстрів коштують 550 грн. Вказує, що надано всього 3 квитанції за комунальні послуги, ці квитанції за опалювальний та неопалювальний сезон, коливання у оплаті за місяць складають 100 грн, у квитанціях вказано кількість мешканців - 1, як і сама кількість витрат води, електроенергії, підтверджують цей факт (судом не надано оцінки цим доказам). Не погоджується з висновком суду про те, що субсидія повністю покриває витрати на комунальні послуги, оскільки згідно довідки про розмір виплачених пільг (житлової субсидії) у період з жовтня 2023 по серпень 2024 загалом складає 9 536,56 грн. З приводу того, що позивачем не надано суду жодних доказів щодо розміру доходів відповідача ОСОБА_2 , то він не надав їх добровільно під час досудового вирішення спору, а клопотання про витребування не подавалось, оскільки відповідачем було подано заяву про визнання позову. Проте, суд першої інстанції не надає їй правової оцінки. Посилання першої інстанції на те, що позивач хоча і є непрацездатною, проте отримує пенсію у розмірі, що значно перевищує прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, а тому не потребує необхідності отримувати сторонню допомогу, безпідставні, так як положення статей 202, 203 СК України не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом як безумовної умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7).

Позивач з 01.12.2021 є інвалідом ІІ групи загального захворювання, з рекомендованою працею без тяжких фізичних та психоемоційних навантажень, що підтверджується копією довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с. 8).

Згідно затвердженої індивідуальної програми реабілітації інваліда ОСОБА_1 , рекомендована відновна терапія та профілактичні заходи, консультування, лікувальний масаж та лікувальна фізкультура (а.с. 9-10).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, ОСОБА_1 у період з січня по вересень 2023 працювала у ПП «Гьост», де отримувала заробітну плату у розмірі 6 700 грн щомісячно (а.с. 11).

Згідно довідки про доходи, у період з березня по серпень 2024 ОСОБА_1 отримувала пенсію по інвалідності у розмірі 2 980 грн щомісячно (а.с. 12).

Крім того, у період з жовтня 2023 по серпень 2024 ОСОБА_1 отримала житлову субсидію на загальну суму 9 536,56 грн (а.с. 13).

Позивачем надано квитанції про нарахування плати за комунальні послуги, з яких вбачається, що у лютому 2024 такі витрати складають 2 073 грн, у березні 2024 - 2 225 грн,. у липні 2024 - 1601 грн (а.с. 14, 15, 16).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Згідно ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними ті потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Стаття 205 СК України встановлює, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

При цьому, суд врахував правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 13.04.2016 у справі №6-3066цс15, згідно якого необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, держаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Подібні висновки викладені також у постановах Верховного суду №301/160/17 від 10.10.2018, №185/9548/16-ц від 04.07.2018, №463/2634/16-ц від 24.04.2019, №640/919/17 від 21.06.2018, №759/1315/17 від 16.04.2018.

Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 коштів на її утримання (аліментів) у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно з ч.3 ст. 172 СК України якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування.

Відповідно до частини 3 статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

За приписами ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч.1 ст. 204 СК України.

Колегія суддів зауважує, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно з постановою об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі №917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Згідно матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 , зареєстроване та видане Автозаводським районним відділом ЗАГС м. Кременчука 22.10.1987 (а.с. 7).

Проте, доказів того, що дохід позивача не дозволяє забезпечити належне лікування, оздоровлення, харчування, проживання, як зазначено у позовній заяві, стороною позивача до матеріалів справи не надано.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що вона потребує матеріальної допомоги.

Так, з наданої до суду медичної документації неможливо встановити вартість лікування позивача. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надавала доказів на підтвердження розміру витрат, які вона несе на своє утримання, в тому числі, на лікування.

Сам по собі факт непрацездатності позивача у даному випадку не є безумовною підставою для стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що вона потребує матеріальної допомоги від повнолітнього сина.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки позивачем подано необґрунтований позов, визнання якого суперечить закону. Зазначає, що у випадку дійсного визнання позову відповідачем, він вправі утримувати позивача без відповідного рішення суду.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що подання відповідачем до суду заяви про визнання позову вказує на відсутність дійсного спору між сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чернушенко Валерії Олегівни - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов