Справа № 338/1620/24
Провадження № 22-ц/4808/490/25
Головуючий у 1 інстанції Решетов В. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Саюка Назара Володимировича на рішення Богородчанського районного суду від 20 січня 2025 року, ухвалене в складі судді Решетова В.В., у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі також МТСБУ) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування за завдані збитки в порядку регресу у розмірі 161217 гривень 04 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 3028 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 08 грудня 2022 року о 18.10 год. в смт. Богородчани по вулиці Шевченка сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю транспортних засобів «NISSAN», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та «BMW», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Богородчанського районного суду від 31 травня 2023 року у справі №338/595/23 провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Позивач стверджував, що закриття провадження по справі у зв`язку з закінченням накладення строків адміністративного стягнення не є реабілітуючою обставиною для винуватця ДТП.

На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Цивільно-правова відповідальність потерпілого ОСОБА_2 була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АТ/2342644).

Вказував, що потерпілий ОСОБА_2 своєчасно звернувся до позивача із повідомленням про ДТП від 17.03.2023 року та заявою про виплату страхового відшкодування від 21.04.2023 року.

Загальний розмір витрат МТСБУ складає 161217 грн. 04 коп., які позивач відшкодував у розмірі: 159482 грн. 04 коп., що підтверджується платіжною інструкцією №972102 від 13 червня 2023 року та у розмірі: 1735 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №921399 від 26 квітня 2023 року.

Таким чином зазначив, що право регресної вимоги виникло у позивача з моменту виплати страхового відшкодування, тому просив позов задовольнити.

Рішенням Богородчанського районного суду від 20 січня 2025 року позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування за завдані збитки в порядку регресу у сумі 161217 грн. 04 коп., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 3028 грн.

На вказане судове рішення представник ОСОБА_1 адвокат Саюк Н.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм законодавства.

Зокрема зазначає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, без встановлення вини останньої. Також закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На думку скаржника, на момент розгляду справи відсутнє рішення про визнання винною та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, вина останньої не була доведена жодними доказами, а тому у неї не виникло обов`язку щодо відшкодування шкоди, а виплата страхового відшкодування ОСОБА_2 була протиправною та такою, що порушує норми чинного законодавства.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що закриття адміністративного провадження у зв`язку із закінченням строку притягнення до відповідальності не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП, а тому саме на ОСОБА_1 згідно з законом покладено обов`язок відшкодування завданої шкоди.

Зазначає, що за правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визнання вини. Таким чином, вина осіб, що притягуються до адміністративної відповідальності, не встановлюється у справах, у яких провадження закривається. Оскільки не встановлено вину відповідача, то відсутні підстави для стягнення з неї виплаченого позивачем страхового відшкодування. Аналогічна позиція викладена Львівським апеляційним судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі №465/674/19.

Вказує, що у пунктах 3 і 4 постанови №6 від 27.03.1992 року Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що міра відповідальності за шкоду, заподіяну при взаємодії джерел підвищеної небезпеки, при наявності вини обох володільців визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди жоден з них не має права на відшкодування. Скаржник вважає, що суд мав взяти до уваги відсутність встановленої вини обох учасників ДТП, а також у цій справі є підстави для відступу від правових висновків Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції, а також не враховано вказаний вище інший висновок Верховного Суду України, який передбачає обов`язкове встановлення вини для покладення на особу обов`язку відшкодування матеріальної шкоди.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, розгляд апеляційної скарги здійснювати за відсутності відповідача та його представника.

Представник позивача адвокат Сечко С.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що особою, відповідальною за завдані потерпілому збитки, у даному випадку є відповідач. А закриття провадження по справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не є реабілітуючою обставино для винуватця ДТП. З положень ст. 38 КУпАП вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Саюк Н.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача адвокат Сечко С.В. в судовому засіданні поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.11.2022 року між АТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом АТ/2342644 (строк дії 17.11.2022 року до 16.11.2023 року) відносно транспортного засобу BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2 . Страхова сума за шкоду завдану майну становить 160000 грн., розмір франшизи 0 грн. (а.с. 10).

Станом на 08.12.2022 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на ТЗ № НОМЕР_1 застрахована не була (а.с. 6).

17.03.2023 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до МТСБУ про виплату страхового відшкодування щодо події, яка мала місце 08.12.2022 року, де зазначено відомості про пошкоджений транспортний засіб - автомобіль BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 7).

Постановою Богородчанського районного суду у справі №338/1307/22 від 25.01.2023 року провадження по справі відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 92-94). Вказано, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №031165 від 08 грудня 2022 року 08 грудня 2022 року о 18 годині 10 хвилин в селищі Богородчани по вулиці Шевченка водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом BMW, номерний знак НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, стан транспортного засобу, виїжджаючи із другорядної дороги не надав переваги у русі транспортному засобу, що рухався по головній дорозі, внаслідок чого транспортний засіб Nissan Nota, номерний знак НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 16.11 ПДР України та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. За встановлених на підставі досліджених доказів обставин відсутні належні та допустимі докази, що порушення ОСОБА_2 п. 16.11 ПДР України перебуває у причинному зв`язку із подією ДТП, у суду є обґрунтоване переконання щодо недоведеності вини ОСОБА_2 у зіткненні автомобілів та їх пошкодженні.

Постановою Богородчанського районного суду у справі №338/595/23 від 31.05.2023 року провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП (а.с. 4-5). Вказано, що у протоколі про адміністративне правопорушення ААД №336984 від 19 квітня 2023 року зазначено, що 08 грудня 2022 року о 18 годині 10 хвилин в смт. Богородчани по вулиці Шевченка водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Nissan Note, номерний знак НОМЕР_1 , здійснила рух транспортного засобу в темну пору доби без увімкненого світла фар, чим спричинила ДТП із ТЗ BMW, номерний знак НОМЕР_2 , порушила вимоги п. 19.1 ПДР України, та вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Однак, протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №336984 відносно ОСОБА_1 було складено 19 квітня 2023 року, тобто поза строком, передбаченим ст.ст. 38, 254 КУпАП.

Відповідно до акту огляду транспортного засобу BMW, номерний знак НОМЕР_2 , від 29.03.2023 року були виявлені та перераховано пошкодження вказаного автомобіля, внаслідок ДТП (а.с. 16 (зворот) - 17).

Згідно копії Звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №39 від 21.04.2023 року вартість ремонту транспортного засобу BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2 , становить 462249 грн. 72 коп., з урахуванням зносу 180916,92 грн. (а.с. 12-56).

Згідно копій платіжних інструкцій №921399 від 26.04.2023 року та №№972102 від 13.06.2023 року на підставі Наказу №3/10191 від 12.06.2023 року Моторним (транспортним) страховим бюро України було оплачено 1735,00 грн. за послуги аваркома (експерта) по справі та виплачено 159482,04 грн. ОСОБА_2 вартості ремонту транспортного засобу BMW Х5, номерний знак НОМЕР_2 (а.с. 58-61).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач ОСОБА_1 вчинила ДТП, що підтверджується постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області у справі №338/595/23 від 31.05.2023 року, провадження за ст. 124 КУпАП закрито щодо неї з нереабілітуючих підстав. А оскільки цивільно-правова відповідальність останньої не була застрахована, є підстави для стягнення на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України матеріальної шкоди у розмірі 161217 грн. 04 коп. в порядку регресу. Відповідачем будь-яких доказів на спростування обставин дорожньо-транспортної пригоди та даних, що вона була винуватцем цієї ДТП, надано не було.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до пункту «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно підпункту 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі, потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу.

До страховика (МТСБУ), який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №200/13392/13-ц (провадження №61-41615св18).

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі №465/674/19 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі №910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі №927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі №641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі №910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі №927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі №686/4557/18.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі №686/4557/18, від 14 вересня 2022 року в справі №441/756/18).

Водночас у своїй ухвалі від 19 червня 2019 року у справі №927/120/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив також, що постанова про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності може бути належним доказом вини відповідної особи у вчиненні адміністративного правопорушення виключно лише у разі, якщо в такій постанові чітко встановлено та визнано доведеним як факт скоєння адміністративного правопорушення, так і чітко встановлено та визнано доведеним, що дане правопорушення скоєно саме конкретною, зазначеною в цій постанові особою.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції правильно вважав, що непритягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП не свідчить про відсутність її вини у завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

Також в постанові Богородчанського районного суду у справі №338/595/23 від 31.05.2023 року безпосередньо зазначено, що «закриття провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247КУпАП можливе за одночасної наявності певних умов, а саме: вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення та сплив строку, передбаченого ст. 38 КУпАП, перебіг якого розпочинається з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушення - з дня його виявлення).

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм КУпАП дозволяє дійти висновку, що закриття провадження у справі за п. 7 ч. 1 ст. 247КУпАП можливе лише за умови встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення.

У разі недоведеності наявності складу адміністративного правопорушення та не підтвердження його належними та допустимими доказами, відсутня можливість закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення саме за п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

У цьому разі законодавець передбачив іншу підставу для закриття провадження у справі за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП).

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи подія дорожньо-транспортної пригоди мала місце 08 грудня 2022 року. 19 квітня 2023 року було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №336984 відносно ОСОБА_1 , тобто поза строком, передбаченим ст.ст. 38, 254 КУпАП.» (а.с. 4-5).

Отже судом встановлено та визнано доведеним факт скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а також встановлено та визнано доведеним, що дане правопорушення скоєно саме ОСОБА_1 .

Відтак, твердження апелянта про те, що судом не було встановлено вини відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_1 та спричиненими наслідками ДТП, не заслуговують на увагу.

Натомість, постановою Богородчанського районного суду у справі №338/1307/22 від 25.01.2023 року провадження по справі відносно ОСОБА_2 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 92-94). Зазначено, що за встановлених на підставі досліджених доказів обставин відсутні належні та допустимі докази, що порушення ОСОБА_2 п. 16.11 ПДР України перебуває у причинному зв`язку із подією ДТП, у суду є обґрунтоване переконання щодо недоведеності вини ОСОБА_2 у зіткненні автомобілів та їх пошкодженні. Отже, таке закриття не встановлює вину останнього.

Твердження апелянта про те, що адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 закрите за реабілітуючими обставинами, у неї не виникло обов`язку щодо відшкодування шкоди, а виплата страхового відшкодування МТСБУ ОСОБА_2 була протиправною та такою, що порушує норми чинного законодавства, є безпідставними.

МТСБУ на підставі встановлених обставин та досліджених доказів виплатило вказану суму відшкодування. Розмір таких збитків стороною відповідача не оспорювався.

А оскільки обов`язок МТСБУ відшкодувати шкоду потерпілому внаслідок ДТП було виконано шляхом виплати страхового відшкодування, і саме у даних правовідносинах правове значення для відшкодування майнової шкоди в порядку регресу має беззаперечний факт виплати МСТБУ потерпілій особі страхового відшкодування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, оскаржуване рішення місцевого суду відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія суду апеляційної інстанції вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених п. 2. ч. 3 цієї статті.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Саюка Назара Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду від 20 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 01 квітня 2025 року.