КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/351/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року (суддя Підпалий В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства,

встановив:

у серпні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 9 094,85грн, а також середнього заробітку за період затримки розрахунку з 9 червня 2017 року по 20 серпня 2018 року у розмірі 120 472,16грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 8 липня 2016 року по 8 червня 2017 року вона працювала на посаді оператора електрозв`язку 1 класу у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Позивачка стверджувала, що у день її звільнення була нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 8 червня 2017 року, а також грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, що загалом складає 9 094,85грн, відповідно до наданих відповідачем розрахунків.

Позивачка вважала, що не проведення з нею повного розрахунку у день її звільнення є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за 437 днів затримки, виходячи з її середньоденного заробітку у розмірі 275,68грн, а відтак, враховуючи період затримки розрахунку - 437 днів, що становить 120 472,16грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 9 094,85грн; суму середнього заробітку за період затримки з 9 червня 201 року по 20 серпня 2018 року в сумі 120 472,16грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80грн.

У поданій апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця», яке є правонаступником ПАТ «Українська залізниця», просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення

судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також здійснити перерозподіл судових витрат.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав надані позивачем розрахунки заробітної плати належними доказами, що не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки вони виготовлені у м. Донецьк, а з 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами так званої «ДНР», тому відповідач втратив контроль над вказаним структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення, а суд безпідставно задовольнив вимогу про стягнення заборгованості з заробітної плати, яка не підтверджена належними доказами.

Також відповідач зазначив, що враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 26 жовтня 2022 року по справі № 905/857/19, не надає свої заперечення в частині позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати і залишає вирішення цього питання на розсуд суду, однак надає заперечення проти позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач вважає, що наявний в матеріалах справи науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року не є сертифікатом, але є належним доказом настання обставин непереборної сили у відносинах між відповідачем та позивачем, які виникли 20 березня 2017 року та тривають по теперішній час, що підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу через виникнення обставин непереборної сили і відповідно до статті 617 ЦК України він звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, що є підставою для відмови у стягненні середнього заробітку за період затримки розрахунку.

Крім цього відповідач, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, стверджує, що суд першої інстанції, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку з розміром заборгованості із заробітної плати, характером цієї заборгованості, враховуючи розмір заборгованості, дату її виникнення, ті обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду з позовом про її стягнення, мав підстави для справедливого та пропорційного зменшення суми стягнення середнього заробітку.

Відзив на апеляційну скаргу позивачкою не подано.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 8 липня 2016 року по 8 червня 2017 року ОСОБА_1 працювала на посаді оператора електрозв`язку 1 класу у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

8 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (с.с.11-13).

Із наданих структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» розрахунків заробітної плати вбачається, що сума заборгованості перед позивачкою становить: за березень 2017 року - 3 276,65грн заробітної плати (із врахуванням виплаченого позивачці авансу за березень 2017 року - 1426,65грн); за квітень 2017 року - 1 953,82грн заробітної плати; за травень 2017 року - 4 594,21грн заробітної плати; за червень 2017 року - 1 120,17грн

заробітної плати (складається із заробітної плати за червень 2017 року та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку) (с.с.14-17).

Таким чином загальний розмір заборгованості відповідача по виплаті позивачці заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку становить 9094,85грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з роботи позивачці не була виплачена заробітна плата, а також компенсація за невикористані дні відпустки, отже, є підстави для задоволення позовних вимог. Жодним нормативним актом про працю не передбачено підстав для звільнення від виплати заборгованості із заробітної плати у зв`язку з форс-мажорними обставинами. Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає перенесення розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України. Втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, а відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Суд першої інстанції вважав, що несвоєчасне здійснення розрахунку з працівником є підставою для виплати йому компенсації майнових втрат за весь період затримки.

Проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно із частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України "Про оплату праці", і позивачка знаходилася з відповідачем у трудових відносинах до 8 червня 2017 року, при звільненні не отримала усіх належних їй платежів, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України, не передбачено.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно з частинами другою, третьою статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання

несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачці заробітну плату.

У підтвердження своїх позовних вимог, позивачкою надані розрахунки заробітної плати, виконані СП «ДДЗП» філії» Донецької залізниці ПАТ УЗ, які відповідачем належними доказами спростовані не були.

Згідно зі статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Позивачкою на підтвердження невиплаченої заробітної плати надані розрахункові листки (табуляграми) за період з березня до червня 2017 року, в них зазначені суми, які підлягали сплаті позивачці із зазначенням усіх її складових.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно наказу № 1345 від 6 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 , їй підлягає виплата компенсація за 5 днів відпустки (с.с.33).

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів неправомірності рішення суду в частині стягнення на користь позивачки не виплаченої заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки, фактично відповідач не заперечував наявність цієї заборгованості, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції на час звернення з позовом) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року

у справі № 761/9584/15-ц).

Для застосування статті 117 КЗпП України та покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити вину підприємства.

Під час судового розгляду відповідач посилався на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, яким підтверджено відсутність вини відповідача у невиплаті позивачці заробітної плати через виникнення обставин непереборної сили.

Колегія суддів зазначає, що вказаний науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України в матеріалах справи відсутній, хоча у додатках до відзиву на позовну заяву відповідач зазначає про надання копії висновку.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19, відступила від висновку Верховного Суду у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про необхідність застосування положень ст. 617 ЦК України та звільнити відповідача від відповідальності за невиплату позивачці заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку при звільненні, необґрунтованими.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законом можуть встановлюватись правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх

майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений на підставі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, яка підлягала застосуванню судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у серпні 2018 року, тобто зі спливом одного року після звільнення з роботи, яке відбулося 8 червня 2017 року.

Суд першої інстанції, стягнувши з відповідача на користь позивачки 120 472грн 16коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, не звернув уваги, що такий розмір середнього заробітку у багато разів перевищує розмір заборгованості з не виплаченої позивачці при звільненні заробітної плати (9 094,85грн), що є непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

Також суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував правових позицій Верховного Суду з приводу спірних правовідносин.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику заробітної плати, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та критеріям, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним виплати позивачці належних при звільненні і присуджених до стягнення коштів у сумі 15 000грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих

втрат, які розумно можна було б передбачити.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 213/718/20, від 29 червня 2022 року у справі № 756/9470/20.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, однак не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права при вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахувавши правові позиції Великої Палати Верховного Суду, тому колегія суддів змінює рішення суду в цій частині.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішенням суду з відповідача був стягнутий судовий збір у мінімальному розмірі, рішення суду в частині стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку залишається без змін, а також з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни розміру судових витрат, який підлягає стягненню з відповідача за часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки з 9 червня 2017 року по 20 серпня 2018 року змінити, зменшивши розмір стягнення з 120 472,16грн до 15 000грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року у незміненій частині поновити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук