Справа № 466/9752/23 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/3382/24 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року м.Львів

Справа № 466/9752/23

Провадження № 22-ц/811/3382/24

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.Я.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана його представником ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 27 вересня 2024року у складі судді Невойта П.С. у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , з участю третіх осіб: ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П., про визнання недійсними п.3. заяви від 28 грудня 2018 року та п.4.5. договору купівлі - продажу квартири від 20 червня 2019 року,-

встановив:

20 вересня 2023 року адвокат Винниченко М.П. в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , з участю третіх осіб: ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П., про визнаннянедійсними пункту (абзацу) 3 заяви від 28 грудня 2018 року,ч якою ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Держави Ізраїль, паспорт № НОМЕР_1 , виданий 2 травня 2021 року у м.Єрусалимі) надав письмову згоду своїй дружині ОСОБА_10 на придбання нею будь-якого нерухомого майна, завірену адвокатом-нотаріусом Турбовською В. з івриту та англійською мовою, засвідчено переклад Апостилем у суді м.Тель-Авів 3 січня 2019 року, серійний номер 83754.; пункт 4.5. «особистої приватної власності, набувається за особисті кошти та посилання на норми СК України» договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 68,7 кв.м, житлова площа 27,9 кв.м, (2 кімнти, кухня та комора в підвалі 2 кв.м) Серія та номер 2185 від 20 червня 2019 року, завіреного приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П., та реєстраційний напис як власність єдиного власника ОСОБА_6 рішенням про державну реєстрацію №47426303 від 20 червня 2019 року. В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_8 введений в оману недобросовісними діями ОСОБА_10 та адвоката Турбовської В., яка діє в якості нотаріуса Держави Ізраїль, під час підписання ним (позивачем) заяви від 28 грудня 2018 року про надання згоди дружині на придбання спільного майна за спільні кошти. Вказує, що ОСОБА_8 з ОСОБА_10 зареєстрував шлюб у відділі ДРАЦС Сокальського районного управління юстиції Львівської області (актовий запис № 38) в книзі реєстрації шлюбів, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 від 15 березня 2012 року, виданим Відділом ДРАЦС Сокальського районного управління юстиції Львівської області. Зазначає, що згодом, ОСОБА_10 набула статусу громадянки Ізраїлю, не відмовившись від громадянства України (подвійне громадянство). Шлюб між ними розірвано у 2022 році. Стверджує, що 28 грудня 2018 року ОСОБА_8 надав письмову згоду ОСОБА_10 на придбання нею будь-якого нерухомого майна, завірену адвокатом-нотаріусом Турбовською В. з івриту та англійською мовою, засвідчено переклад Апостилем у суді міста Тель-Авів 3 січня 2019 року, серійний № 83754. Така згода була складена українською мовою, без перекладу, не враховуючи, що ОСОБА_8 не володіє українською мовою, не розуміє значення багатьох слів, та не знає положень СК України. Зазначає, що під час підписання заяви 28 грудня 2018 року текст заяви не було перекладено на іврит, а лише українською мовою, з посиланням на норми СК України, перекладача не було, зміст заяви не було роз`яснено нотаріусом. Стверджує, що позивач не розумів повністю текст документа, який він підписував, він був переконаний, що підписує згоду на придбання спільного нерухомого майна за спільні сімейні кошти. Вказує, що за час спільного проживання сторін за спільні кошти та спільною працею було набуто у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,7 кв.м, житлова площа 27,9 кв.м (2 кімнати, кухня та комора в підвалі 2 кв.м), яка придбана ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу Серії та №2185, посвідченого приватним нотаріусом Потапчук Р.П., та зареєстровано як власність єдиного власника ОСОБА_6 рішенням про державну реєстрацію № 47426303 від 20 червня 2019 року приватним нотаріусом Потапчук Р.П. Вказує, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року відмовлено в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_10 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, придбаної за час шлюбу. Просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 27 вересня 2024 року в позові відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду через свого представника Винниченка М.П. оскаржив ОСОБА_11 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на доводи позовної заяви. Зазначає, що позивач введений в оману відповідачем щодо істотних умов підписаної ним заяви - згоди, через нерозуміння української мови та положень СК України. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 14 000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 15 березня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції Львівської області (актовий запис №38), що стверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 .

Рішенням суду у сімейних справ м.Тель-Авів-Яфо (держава Ізраїль) від 6 вересня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2023 року це рішення визнано на території України.

20 червня 2019 року між АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант»» та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

У пункті 4.5 цього договору вказано, що до відома продавця в особі представника, доведено, що квартира, яка набувається за цим договором, вважатиметься особистою приватною власністю покупця, оскільки купівля здійснюється за її особисті кошти, що підтверджується заявою чоловіка покупця - ОСОБА_5 , підпис на якій нотаріально засвідчено 28 грудня 2018 року адвокатом-нотаріусом Держави Ізраїль Турбовською В.

Відповідно до п. 2.1 цього договору за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 1 079 129,21 грн., зазначене відповідає волевиявленню сторін, ціна є остаточною і зміні після укладення не підлягає.

Згідно п. 2.2. цього договору сторони розуміють і погоджуються, що сума, вказана в п. 2.1. договору, повністю оплачена покупцем продавцю до підписання цього договору на виконання умов укладеного між ними попереднього договору.

Договір від імені ОСОБА_6 підписано її представником ОСОБА_12 .

Судом встановлено, що ОСОБА_8 28 грудня 2018 року в присутності адвоката-нотаріуса Турбовської В у м. Рамат-Ган (Ізраїль), яка також засвідчила справжність його підпису, підписав заяву, якою надав згоду його дружині - ОСОБА_6 на придбання нею будь-якого нерухомого майна на території Львівської області шляхом укладення та підписання нею чи її представником попередніх договорів купівлі-продажу, договорів купівлі-продажу, договорів про внесення змін до раніше укладених договорів, договорів про їх розірвання, договорів про відступлення прав (заміну сторони в зобов`язанні), щодо яких буде досягнута згода, на умовах на її власний розсуд чи на розсуд представника. Заявив, що такі правочини відповідають інтересам їх сім`ї, та погоджується з тим, щоб умови договорів (в тому числі суми договорів) визначалися його дружиною чи її представником самостійно. Просив вважати набуте нерухоме майно особистою приватною власністю дружини, оскільки воно набувається за особисті кошти відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 57 СК України.

7 серпня 2017 року між АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант»» та ОСОБА_12 укладено попередній договір № ПЖЧ-20-060 купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. за реєстровим № 1886.

Предметом цього договору є 2-кімнатна квартира, проектний АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 2.1. договору на момент укладення цього договору ціна продажу становить 1 099 236,58 грн.

Згідно із п. 3.1. цього договору основний договір укладається після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку на проспекті В. Чорновола - вулиці Замарстинівській у м. Львові, реєстрації права власності продавця на квартиру та виключно після сплати покупцем суми гарантійного (забезпечувального) платежу у повному (100%) розмірі відповідно до розділу 5 цього договору.

Розділом 5 договору визначено, що покупець сплачує три чергові платежі, які складають 50 % від розміру гарантійного внеску, не пізніше 7 травня 2018 року, але сторони також погодили, що до цієї дати має бути внесений гарантійний платіж у розмірі 100 %, який зараховується у ціну продажу (п.п. 5.1., 5.4., 5.6., 5.9. договору).

9 січня 2019 року між АТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант»», ОСОБА_12 та ОСОБА_6 укладено договір про заміну сторони в зобов`язанні (відступлення прав), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ростовою Л.О. за реєстровим № 16, на підставі якого замінено сторону покупця в попередньому договорі № ПЖЧ-20-060 від 7 серпня 2017 року з ОСОБА_12 на ОСОБА_6 .

Такий договір укладено за наявності заяви чоловіка нового покупця про його згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій засвідчено адвокатом-нотаріусом Турбовською В. 28 грудня 2018 року із апостилем № 83754 суду м. Тель-Авів Держави Ізраїль 3 січня 2019 року та за наявності заяви покупця про те, що у шлюбі чи у фактичних шлюбних відносинах він не перебуває, зміст якої доведено до відома нового покупця та продавця (п. 14 договору).

Сторони цього договору також погодили, що частково сплачений покупцем гарантійний (забезпечувальний) платіж в сумі 1 099 236,58 грн. зараховується в якості оплати гарантійного (забезпечувального) платежу на користь нового покупця та не підлягає поверненню продавцем покупцю. Будь-які взаєморозрахунки між покупцем та новим покупцем у зв`язку з укладенням цього договору узгоджуються і проводяться між ними окремо. Покупець та новий покупець гарантують та підтверджують продавцю, що не проведення новим покупцем будь-яких взаєморозрахунків з покупцем у зв`язку із укладенням цього договору не є підставою для розірвання цього договору чи визнання його недійсним.

17 березня 2023 року ОСОБА_12 підписано заяву, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рибак Ю.В., в якій він стверджує, що розрахунок за договором про заміну сторони в зобов`язанні (відступлення прав) від 9 січня 2019 року, який укладений між АТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант»», ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , між ним та ОСОБА_6 проведено в повному обсязі. ОСОБА_12 не має претензій майнового чи іншого характеру до ОСОБА_6 .

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.ч. 1, 3-5 ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно із постановами Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 753/ 10863/ 16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17, тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позову громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_5 ( ОСОБА_9 ), інтереси якого представляє адвокат Винниченко М.П., до ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , придбаної за час шлюбу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 1 квітня 2024 року, задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - Винниченка М.П. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_13 . Визнано за ОСОБА_14 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_6 право власності на частину цієї квартири.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2024 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_6 , скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 1 квітня 2024 року та залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 червня 2023 року.

З постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі 466/7242/22 вбачається, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 викладено правовий висновок, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Вчинення згоди подружжя - це односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям. Крім того, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у зазначеній постанові, яка ухвалена після подання касаційної скарги у справі, що переглядається, та підлягає урахуванню на підставі ч. 3 ст. 400 ЦПК України, зауважено, що у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна. З урахуванням наведених приписів чинного законодавства та судової практики, колегія суддів зауважує, що суд не може своїм рішенням підміняти домовленість (договір) між подружжям, яка не суперечить умовам законодавства України та моральним засадам суспільства. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (ч.ч. 1-3 ст. 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Встановивши, що перед придбанням відповідачем спірної квартири, позивач надав свою письмову згоду на те, що таке майно буде придбаватися нею за особисті кошти в особисту приватну власність, і ця згода була відображена в умовах договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2019 року (пункт 4.5 договору), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя та його поділу.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis або praejudiciumте, що стосується попереднього судового рішення) - це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі.

Суд першої інстанціїнадав обґрунтовану правову оцінку діям сторін, обставинам вчинення правочинів, а також поданим сторонами у встановленому цивільним процесуальним законом доказам.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, норми права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності; ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка підписана його представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 27 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 27 березня 2025 року.

Головуючий_-___________________Т.І.Приколота

Судді: _______________ Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк