Постанова

Іменем України

19 березня 2025 року

м. Київ

справа № 361/5648/21

провадження № 61-11868св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області в особі державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукач Сергій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак Олесі Гурамівни, ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна, ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року (повне судове рішення складено 31 липня 2024 року) в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А., та

касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Поліщук Н. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області в особі державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукача С. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г., ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є. А., ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлових будинків і земельних ділянок, визнання недійсним договору іпотеки, відшкодування моральної шкоди та припинення права власності.

Позов мотивований тим, що 28 вересня 2002 року він на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3174, придбав у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1998 га, кадастровий номер :00:064:0140, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

22 жовтня 2007 року Броварським міським відділом земельних ресурсів йому видано державний акт серії ЯД № 904057, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 20, за підписом начальника відділу земельних ресурсів Шокун М. А. , на земельну ділянку площею 0,1998 га, кадастровий номер :00:064:0140, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У період з 2005 по 2007 роки на цій земельній ділянці згідно із технічним паспортом від 01 квітня 2008 року він побудував домоволодіння, що складалося з двох житлових будинків, позначених літерами «А-2» і «Б-2», та двох гаражів, позначених літерами «Г» і «В».

Також позивач вказував на те, що на підставі заяви від 21 вересня 2009 року № 1499 ним у встановленому законом порядку було здійснено поділ земельної ділянки площею 0,1998 га, кадастровий номер :00:064:0140, на дві земельні ділянки площею по 0,0999 га кожна, із кадастровими номерами :00:063:1281 і :00:063:1280, та отримано на ці земельні ділянки два державних акта на право власності на земельні ділянки: серії ЯЛ № 582007 та серії ЯЛ № 582006, підписані 06 квітня 2010 року начальником відділу Держкомзему у м. Броварах Шокун М.А. та 12 квітня 2010 року керівником Броварської міської ради Сапожком І. В. (виконуючий обов`язки міського голови - секретар ради), які зареєстровані 19 квітня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю.

На підставі рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 27 квітня 2010 року за № 199 йому оформлено право власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складався з житлового будинку із мансардою - «А-2», загальною площею 302,0 кв. м, житловою площею 137,5 кв. м; житлового будинку із мансардою - «Б-2», загальною площею 302,4 кв. м, житловою площею 138,1 кв. м, гаража - «В», площею 41,6кв. м; гаража - «Г», площею 42,0 кв. м, та огорожі - «N».

13 травня 2010 року виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області за підписом виконуючого обов`язки міського голови - секретаря ради Сапожка І. В. йому видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно на домоволодіння, яке складається з житлового будинку (рік побудови 2007) «А-2», площею 302,0 кв. м, житлового будинку (рік побудови 2007) «Б-2», площею 302,4 кв. м, гаража «В», гаража «Г», огорожі «N».

13 травня 2010 року Комунальним підприємством Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» здійснено реєстрацію за ним права власності на вказане домоволодіння в електронному Реєстрі прав на нерухоме майно за номером 30412198, номер запису 6555 у книзі 93.

У травні 2021 року позивачу стало відомо, що право власності на належне йому зазначене нерухоме майно на підставі двох договорів купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :00:063:1281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житлового будинку АДРЕСА_1 , укладених між ним і ОСОБА_3 , посвідчених 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., зареєстрованих у реєстрі за № 348 і № 349, перейшло до ОСОБА_3 , та на підставі двох договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , і земельної ділянки, кадастровий номер :00:063:1280, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладених між ним і ОСОБА_2 , посвідчених 11 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., зареєстрованих у реєстрі за № 2835 і № 2838, перейшло до ОСОБА_2 .

Позивач вважав, що при вчиненні дій щодо державної реєстрації речових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 , державний реєстратор Стукач С. В. та нотаріального посвідчення оспорюваних договорів приватні нотаріуси Буглак О. Г. і Татаринцева Є.А. порушили вимоги законодавства України, що призвело до незаконного відчуження його майна на підставі підроблених документів.

Позивач зазначав, що в його власності не було житлового будинку та гаражу за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки йому на праві власності належало домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складалося з двох житлових будинків, двох гаражів та огорожі, що розташовані на двох земельних ділянках: кадастровий номер :00:063:1281 та кадастровий номер :00:063:1280, площею 0,0999 га кожна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Державний реєстратор Стукач С. В. за умови дотримання вимог законодавства, а саме шляхом надсилання відповідних запитів при вчиненні реєстраційних дій - реєстрації права власності на житловий будинок та гараж, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , дізнався б, що такої адреси не існує та у рішенні виконавчого комітету Броварської міської ради від 27 квітня 2010 року № 199, яке невідомою особою, яка діяла як ОСОБА_1 , було надано для державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вказано про оформлення йому (позивачу) права власності на житловий будинок «А-2» із мансардою, загальною площею 302,0 кв. м, житловою площею 137,5 кв. м, на житловий будинок «Б-2» із мансардою, загальною площею 302,4 кв. м, житловою площею 138,1 кв. м, із гаражем «В», площею 41,6 кв. м, із гаражем «Г», площею 42,0 кв. м, та огорожею «N», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, у даному рішенні державного реєстратора чітко зазначено про оформлення права власності на домоволодіння із двох житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 , та жодним чином не вказано про оформлення права власності на окремий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Всупереч вимогам законодавства державний реєстратор Стукач С. В. здійснив реєстрацію права власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди за адресою: АДРЕСА_1 , без наявності документа про присвоєння такої адреси окремому будинку і гаражу із належного йому (позивачу) домоволодіння.

Позивач вважав, що приватні нотаріуси Буглак О. Г. і Татаринцева Є. А. при посвідченні оспорюваних договорів купівлі-продажу здійснили державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без доказів щодо наявності державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомості, зокрема, земельних ділянок та житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , та без належного виконання вимог пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо надсилання запиту про надання інформації та відповідних документів, що, в свою чергу, призвело до подальшого незаконного відчуження належного йому нерухомого майна (домоволодіння).

Приватний нотаріус Буглак О. Г. не переконалася у відповідності адреси земельної ділянки та житлового будинку, враховуючи, що такі адреси є різними: будинок має номер АДРЕСА_2 , без жодних на те підстав та документального підтвердження зробила висновок про те, що житловий будинок за АДРЕСА_3 знаходиться на земельній ділянці із кадастровим номером :00:063:1280.

Позивач вважає, що приватні нотаріуси умисно уникнули попередньої реєстрації права власності на земельні ділянки за ОСОБА_1 , щоб не здійснювати відповідні попередні запити до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, витребування інформації (довідок, засвідчених у встановленому законодавством порядку копій документів тощо), необхідної для такої реєстрації.

Для вчинення такої нотаріальної дії як посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:063:1280, приватний нотаріус Буглак О. Г. використала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 611830 від 18 травня 2006 року, виданий відділом Держкомзему у м. Бровари на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року № 3174, а також витяг із ДЗК № НВ-021 від 19 лютого 2021 року, виготовленого на заяву ОСОБА_11 ще 19 грудня 2021 року, яка взагалі не є стороною договору та не була уповноваженим представником власника майна.

У порушення вимог законодавства приватний нотаріус Буглак О. Г. не здійснила відповідні запити на отримання витягу із ДЗК та інші відомості ДЗК шляхом безпосереднього доступу до таких відомостей чи в порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, а використала витяг, отриманий невідомою особою ОСОБА_11 , задовго до дати укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Також вказував на те, що приватні нотаріуси не врахували, що у витягах із ДЗК по відчуженим земельним ділянкам у розділі «Інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої була здійснена державна реєстрація земельної ділянки» вказано «Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 21 січня 2010 року; ТОВ», а у розділі «Орган, який реєстрував земельну ділянку» - зазначено «відділ Держгеокадастру у м. Броварах Київської області», дата державної реєстрації земельної ділянки 03.06.2016 року.

Позивач вважає, що приватні нотаріуси за умови дотримання ними вимог законодавства, зокрема, отримання відповідних відомостей, здійснивши запити до відділу Держгеокадастру у м. Броварах Київської області, встановивши відповідність або невідповідність даних, які містяться у ДЗК, отримавши документи, які стали правовою підставою для державної реєстрації права власності на кожну земельну ділянку, дати реєстрації та органу, який здійснив таку реєстрацію, за наявності підстав повинні були спочатку зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на земельні ділянки або відмовити у цьому, а виявивши порушення, повідомити про це правоохоронні органи.

Також позивач зазначав, що для нотаріального посвідчення оспорюваних ним договорів купівлі-продажу невідомою особою, яка діяла як ОСОБА_1 , нотаріусам було надано підроблені документи: паспорт, заяву від імені його колишньої дружини ОСОБА_5 та державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 611830 та серії ЯЛ № 582007 від 18 травня 2006 року, які нібито були видані відділом Держкомзему у м. Бровари на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року № 3174.

Проте, відомості про ці державні акти як підставу для державної реєстрації земельних ділянок відсутні у розділі «Інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки» витягів з державного земельного кадастру, які наявні в нотаріальних справах. У витягах вказані відомості лише про Технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 21.01.2010 року, тобто, є посилання на документ із більш пізнішою датою, який приватні нотаріуси не взяли взагалі до уваги та не здійснили в порядку пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запити до державних органів для з`ясування цієї інформації.

Крім того, у матеріалах нотаріальної справи відсутній документ, який підтверджує державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 до 01 січня 2013 року. У матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса Татаринцевої Є.А. із посвідчення договору від 30 квітня 2021 року купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:063:1281, відсутній документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на цей будинок та гараж за ОСОБА_1 , а наявна інформаційна довідка № 255082229 від 30 квітня 2021 року, зроблена на запит приватного нотаріуса Татаринцевої Є.А. по житловому будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :00:063:1280, договори купівлі-продажу яких посвідчувала 11 травня 2021 року приватний нотаріус Буглак О.Г.

Позивач вважав, що у разі належного виконання приватним нотаріусом Буглак О. Г. та приватним нотаріусом Татаринцевою Є. А. вимог законодавства, зокрема, вимог пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», враховуючи, що реєстрація права власності на земельні ділянки за ОСОБА_1 була відсутня у Державному реєстрі, приватні нотаріуси мали змогу отримати інформацію про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 611830 від 18 травня 2006 року та державний акт серії ЯЛ № 582007 від 18 травня 2006 року ніколи не видавалися відділом Держкомзему у м. Бровари, а він ще у 2009-2010 роках здійснив дії щодо поділу земельної ділянки площею 0,1998 га, кадастровий номер :00:064:0140, у зв`язку з чим на його замовлення й була розроблена Технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 21.01.2010 року, відомості про яку внесені були до ДЗК; що договір купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року за № 3174, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 щодо земельної ділянки площею 0,1998 га, кадастровий номер: :00:064:0140, а не щодо земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1280, або земельної ділянки кадастровий номер :00:063:1281; що 22 жовтня 2007 року Броварським міським відділом земельних ресурсів йому було видано державний акт на земельну ділянку серії ЯД № 904057, площею 0,1998 га, а у 2010 році Відділом Держкомзему у м. Броварах Київської області видано державні акти серії ЯЛ № 582006 та серії ЯЛ № 582007 у порядку поділу земельної ділянки площею 0,1998 га на дві рівні за площею земельні ділянки.

Щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , позивач посилався на те, що оскільки він як власник нерухомого майна грошових коштів у ОСОБА_4 не отримував, грошових зобов`язань перед ним не має та в іпотеку майно не передавав, а майно в іпотеку передане ОСОБА_2 , право власності на яке останнім набуто на підставі недійсних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, такий договір є недійсним. Вказував на те, що наявність обтяження на підставі оспорюваного договору іпотеки, порушує його права та законні інтереси як власника цього нерухомого майна.

Також позивач вказував, що у зв`язку із вказаними обставинами, 14 червня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 30000660 внесені відомості про порушення кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

З урахуванням таких обставин, оспорювані ним договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна та договір іпотеки на підставі статей 203, 213, 236, 317, 321, 658 ЦК України є недійсними, а право власності на це нерухоме майно, зареєстроване за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у незаконному порядку, повинно бути припинене. Своїми діями та бездіяльністю щодо неналежної перевірки документів державний реєстратор Стукач С.В., приватний нотаріус Буглак О. В. та приватний нотаріус Татаринцева Є. А. вчинили протиправні дії, виконуючи свої обов`язки та реалізовуючи свої повноваження, вони умисно порушили законодавство, між їхніми протиправними діями та незаконним відчуженням належного йому майна існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, чим ними йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із протиправним відчуженням його майна, надходженням у його адресу погроз від ОСОБА_2 , необхідністю вчиняти додаткові фактичні та юридичні дії по захисту своїх прав, що потягло за собою зміну звичного способу життя. Моральну шкоду позивач оцінював в розмірі 120 000 грн, яку просив стягнути із державного реєстратора та приватних нотаріусів, по 40 000 грн з кожного.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив:

скасувати рішення державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області (далі - державний реєстратор) Стукача С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 57940898 від 29 квітня 2021 року;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :00:063:1281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А., зареєстрований в реєстрі за № 348;

визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А., зареєстрований в реєстрі за № 349;

визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 2835;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :00:063:1280, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 2838;

визнати недійсним договір іпотеки, який укладений 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В., зареєстрований в реєстрі за № 623;

припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, кадастровий номер :00:063:1281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 квітня 2021 року;

припинити право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 квітня 2021 року;

припинити право власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 травня 2021 року;

припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :00:063:1280, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 травня 2021 року;

припинити право власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстроване державним реєстратором Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукачем С. В. (рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 57940898 від 29 квітня 2021 року на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 13 травня 2010 року та закрити Розділ державного реєстру прав та реєстраційну справу для об`єкта нерухомого майна № 106;

стягнути з державного реєстратора Стукача С. В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є.А. на його користь завдану моральну шкоду в розмірі по 40 000,00 грн, з кожного.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області в складі судді Дутчака І. М., від 05 грудня 2022 року:

позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено;

скасовано рішення державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукача С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 57940898 від 29 квітня 2021 року;

визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А., зареєстрований в реєстрі за № 349;

визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. зареєстрований в реєстрі за № 348.

визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 2835;

визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1280, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 11 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 2838.

визнано недійсним договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, укладений 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В., зареєстрований в реєстрі за № 623;

припинено право власності ОСОБА_3 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 57968970 від 30 квітня 2021 року, номер запису про право власності 41793314.

припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстроване 30 квітня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є. А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 57968522 від 30 квітня 2021 року, номер запису про право власності 41793251;

припинено право власності ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58057023 від 11 травня 2021 року, номер запису про право власності 41873608;

припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1280, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зареєстроване приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 58057642 від 11 травня 2021 року, номер запису про право власності 41874089.

припинено право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване державним реєстратором Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукачем С. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 57940898 від 29 квітня 2021 року, та закрити розділ державного реєстру прав та реєстраційну справу для об`єкта нерухомого майна за № 106;

стягнуто з державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукача С. В. на користь ОСОБА_1 40 000 грн відшкодування моральної шкоди;

стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є. А. на користь ОСОБА_1 40 000 грн відшкодування моральної шкоди;

стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак О. Г. на користь ОСОБА_1 40 000 грн відшкодування моральної шкоди;

вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

позивач не підписував оспорювані ним договори купівлі-продажу житлових будинків та земельних ділянок, намірів укладати ці договори він не мав, волевиявлення на їх укладання не виявляв, жодних дій щодо їх укладання не вчиняв, хоча вказаний стороною у цих договорах, договори купівлі-продажу майна укладені на підставі недостовірних відомостей і підроблених документів, що були надані приватним нотаріусам іншою неповноважною особою, яка діяла як ОСОБА_1 , а приватні нотаріуси не здійснили відповідно до вимог законодавства дій для перевірки наданих документів при посвідченні оспорюваних ними договорів.

тому суд першої інстанції вважав, що існують правові підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок та житлових будинків недійсними з моменту їх вчинення на підставі положень статей 16, 203, 215, 236, 317, 321, 658 ЦК України.

ОСОБА_1 завдано моральної шкоди саме з вини державного реєстратора Стукача С. В. та приватних нотаріусів Буглак О. Г. і Татаринцевої Є. А., які своїми протиправними рішеннями і діями та невиконанням вимог законодавства України допустили незаконну державну реєстрацію права власності та нотаріальне посвідчення спірних договорів купівлі-продажу, що призвело до незаконного позбавлення ОСОБА_1 права власності на належне йому майна, що змусило його докладати значних зусиль та витрат для поновлення своїх порушених прав, а також вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя в аспекті захисту своїх порушених прав, тобто, все це завдало йому душевних страждань, а отже моральної шкоди, яку відповідачі зобов`язані відшкодувати позивачеві.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року:

апеляційні скарги адвоката Виноградова М. Г. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Татаринцевої Є. А., адвоката Кондратова М. І. в інтересах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О. Г., державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукача С. В. задоволено;

рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2022 року скасовано, увалено нове рішення про відмову позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

за встановленими у справі обставинами, оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна позивач ОСОБА_1 не підписував та, відповідно, волевиявлення щодо цих правочинів не було, істотних умов цих договорів він, позивач, не погоджував;

у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача. Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21);

тому заявлені позивачем позовні вимоги про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а також похідні від них позовні вимоги про визнання недійним договору іпотеки, а також припинення права власності відповідачів на спірне нерухоме майно, не підлягають задоволенню, оскільки зазначені вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача;

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки це не є ефективним і правомірним способом захисту права власника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що: «за загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту»;

оскільки право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншими особами - відповідачами у справі, з якими позивач не перебуває у договірних відносинах, тому колегія суддів вважає, що правомірним та ефективним способом захисту прав позивача є вимога про витребування від цих осіб нерухомого майна відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України;

державному реєстратору Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукачу С. В. було подано всі, передбачені законом, документи для належної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірний житловий будинок. Доказів того, що державному реєстратору Стукачу С.В. були відомі усі обставини підроблення документів, достатніх для відмови у здійснені реєстрації прав та їх обтяжень, матеріали справи не містять. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник. Висновок місцевого суду про те, що державний реєстратор Стукачу С.В. під час проведення державної реєстрації права власності за позивачем на спірний будинок не запитував від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію, є помилковими, оскільки за змістом пункту 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» такий запит державний реєстратор здійснює у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Враховуючи те, що заявником було надано всі необхідні документи для проведення реєстрації, що свідчить про те, що у державного реєстратора був доступ до відповідних носіїв інформації, тому у такому разі здійснення запиту не є обов`язковим. Таким чином, судом не встановлено неправомірності дій державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукача С.В. під час проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірний житловий будинок, тому відсутні правові підстави для покладення на державного реєстратора обов`язку з відшкодування позивачу моральної шкоди;

із наданих приватним нотаріусом Буглак О. Г. копій матеріалів нотаріальної справи вбачається, що під час укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 травня 2021 року на підтвердження права власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , приватному нотаріусу надано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 травня 2010 року серії НОМЕР_3 , виданим Виконкомом Броварської міської ради (т. 1 а. с. 147), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 29 квітня 2021 року за ОСОБА_1 права власності на вказаний житловий будинок (т. 1 а. с. 148). Також, під час укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 травня 2021 року на підтвердження права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,0999 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:063:1280, приватному нотаріусу надано державний акт на право власності на земельну ділянку від 18 травня 2006 року серії ЯЕ № 611830 (т. 1 а. с. 174), витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т. 1 а. с. 175-179). Наведені обставини свідчать про те, що під час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів купівлі-продажу приватним нотаріусам Татаринцевій Є.А. та Буглак О. Г. було подано документи, які підтверджували право власності позивача на спірне нерухоме майно. Доказів того, що приватним нотаріусам Татаринцевій Є.А. та Буглак О. Г. були відомі усі обставини підроблення документів, достатніх для відмови у посвідченні оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, матеріали справи не містять;

приватні нотаріуси Татаринцева Є. А. та Буглак О. Г. були позбавленні можливості встановити факт підроблення паспорту на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 , виданого Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві 12 грудня 1996 року, оскільки у приватних нотаріусах був відсутній оригінал паспорту позивачу та вони не могли встановити невідповідність наданого паспорта шляхом візуального огляду. За таких підстав, судом не встановлено неправомірності дій приватних нотаріусів Татаринцевої Є. А. та Буглак О. Г. під час посвідчення оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, тому відсутні правові підстави для покладення на приватних нотаріусів обов`язку з відшкодування позивачу моральної шкоди;

рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, тому відсутні правові підстави для стягнення із відповідачів на користь позивача понесених в суді першої інстанції судових витрат, у тому числі і на правничу допомогу.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року:

заяву приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О. Г. про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково;

ухвалено додаткове рішення щодо розподілу витрат на правничу допомогу.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу приватний нотаріус надала: копію договору про надання правничої допомоги від 02 червня 2023 року; копію додаткової угоди № 1 до нього; план кошторис; акт прийняття-передачі наданих послуг від 24 червня 2024 року; копію додаткової угоди № 2 від 30 квітня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 02.06.2023 року; деталізований звіт про надання правничої допомоги; рахунок на оплату витрат на правничу допомогу. Згідно акту про прийняття-передачу наданої правової допомоги від 24 червня 2024 року адвокат надав, а клієнт прийняв надану правову допомогу вартістю 106 000 грн. З деталізованого розрахунку витрат убачається, що вартість години роботи адвоката становить - 1 000 грн, вартість участі у судовому засіданні становить фіксовану ціну - 3 000 грн, гонорар успіху згідно умов договору від 02 червня 2023 року становить 10 000 грн. Загальна кількість витраченого адвокатом часу на надання правничої допомоги клієнту в суді апеляційної інстанції в сукупності становить 73 години (без урахування часу витраченого в судових засіданнях). Указані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання адвокатом Кондратовим В. С. правової допомоги Буглак-Куцевол О. Г. за договором про надання правової допомоги від 02 червня 2024 року;

ураховуючи розмір позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_1 безпосередньо до відповідача Буглак-Куцевол О. Г. (а саме 40 000 грн) колегія суддів вважає, що принципу співмірності буде відповідати сума на відшкодування витрат на правничу допомогу, за наданими адвокатом послугами, у розмірі 10 000 грн. Відтак, заявлена сума до стягнення підлягає зменшенню з 106 000 грн до 20 000 грн (10 000 грн - гонорар успіху; 10 000 - правнича допомога у співвідношенні до суми розміру позовних вимог, заявлених до відповідача). На підставі вищевикладеного, колегія суддів, з урахуванням критеріїв обґрунтованості та пропорційності (співмірності), а також ураховуючи розмір позовних вимог, заявлений до відповідачки, доходить висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь Буглак-Куцевол О. Г. витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції, у розмірі 20 000 грн.

Аргументи учасників справи

22 серпня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_6., на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, в якій просив:

оскаржену постанову апеляційного суду скасувати;

рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2022 року залишити без змін;

вирішити питання про розподіл судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

саме ОСОБА_1 зазначений в договорах купівлі-продажу, як сторона договору (продавець), хоча їх укладення відбулося в порушення вимог частини третьої статті 203 ЦК України, що стосується волевиявлення учасника правочину;

юридично на момент розгляду справи такого нерухомого майна, як одне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на двох земельних ділянках, без визначення місця розташування кожного з будинків, яке на законних підставах належало позивачу, вже не існує. На даний час внаслідок саме протиправних дій відповідачів існують два окремі житлові будинки, розташовані на двох земельних ділянках. Жодних правових підстав для внесення запису про державну реєстрацію за собою нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , розміщеного на земельній ділянці кадастровий номер :00:063:1281 та житлового будинку АДРЕСА_3 , розміщеного на земельній ділянці кадастровий номер :00:063:1280, в результаті обрання витребування майна як способу захисту порушених прав позивач не має, оскільки воно йому в такому вигляді на законних підставах раніше не належало, правовстановлюючі документи на два окремих будинки, розташовані на конкретній земельній ділянці, позивачу не видавалися;

якщо ж заявити вимогу про витребування домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з двох будинків та двох гаражів, то виникає питання - до кого заявити таку вимогу та хто є на даний час власником такого майна, адже в результаті протиправних дій таке майно перестало існувати.

натомість висновок суду апеляційної інстанції про необхідність витребування позивачем нерухомого майна, фактично означатиме державну реєстрацію за позивачем права власності, тобто офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на нерухоме майно, за підробленими документами та за відсутності правовстановлюючих документів взагалі, що є неможливим та суперечить законодавству. Судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право, набуте раніше на законних підставах. Враховуючи наведені вимоги законодавства, виконати рішення про витребування нерухомого майна та зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на майно, зареєстроване на даний час за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є неможливим та протизаконним, і як наслідок, це не може бути ефективним способом захисту порушеного права, як вирішив суд апеляційної інстанції.

право позивача підлягає судовому захисту в обраний ним спосіб, оскільки визнання оспорюваних договорів недійсними, припинення державної реєстрації права власності відповідачів на належне позивачу нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності позивача на майно, на яке йому не видавалися правовстановлюючі документи, є належним та ефективним способом судового захисту прав, який передбачений законом. При цьому рішення про задоволення позову можливо виконати й його ухвалення призведе до реального ефективного вирішення судового спору та захисту прав власника спірного майна без додаткового звернення до суду ще з одним позовом, тобто відповідатиме всім критеріям ефективності судового рішення;

судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції було встановлено, що державна реєстрація права власності та укладення оспорюваних правочинів були здійснені на підставі підроблених документів. В той же час в оскаржуваній постанові апеляційний суд всіляко намагався сприяти стороні відповідачів та зняти з нотаріусів та державного реєстратора відповідальність за порушення вимог закону, а саме неодноразово зазначив, що державному реєстратору та приватним нотаріусам не були відомі всі обставини підроблення документів, а тому апеляційний суд відмовив у позовних вимогах до приватних нотаріусів та державного реєстратора;

в майбутньому існує реальний ризик прийняття ЄСПЛ низки рішень щодо порушення Україною статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справах, в яких позивачу було відмовлено у задоволенні позову виключно з тієї підстави, що, на думку суду, він мав обрати інший спосіб захисту свого порушеного права -звернутись з іншими позовними вимогами. Вказане становить серйозне порушення зобов`язань Держави України за Конвенцією, відповідно до її преамбули, відповідно до принципу субсидіарності, держави-учасниці несуть основну відповідальність за захист прав і свобод, визначених цією Конвенцією та протоколами до неї, і що при цьому вони наділені свободою розсуду, яка підлягає наглядовій юрисдикції з боку Європейського суду з прав людини, створеного за цією Конвенцією. З метою недопущення майбутніх репутаційних та майнових ризиків України у зв`язку з прийняттям ЄСПЛ чисельних рішень щодо порушення Україною статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відновлення зобов`язань Держави за Конвенцією та Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, необхідно встановити законодавчу заборону втручання судів у право позивача на обрання ним способу захисту свого порушеного права. При цьому законодавець зазначив, що чинна частина друга статті 5 процесуальних кодексів по суті є «мертвою» (за виключенням Кодексу адміністративного судочинства України), адже на практиці суд не визначає у своєму рішенні спосіб захисту замість позивача, та суперечить принципу диспозитивності, а відтак частину другу статті 5 процесуальних кодексів доцільно викласти в новій редакції;

вчинення нотаріальних дій із посвідчення договорів купівлі-продажу земельних ділянок та житлових будинків мало б відбуватися виключно після попередньої реєстрації права власності на такі об`єкти за власником - ОСОБА_1 з відкриттям розділу на кожен з об`єктів нерухомого майна та внесення необхідних відомостей щодо об`єкта та права власності на нього до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, для чого приватні нотаріуси мали б здійснити відповідні запити, а реєстраційні дії державним реєстратором з реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_3 могли вчинятися виключно після направлення відповідних запитів. Державний реєстратор та приватні нотаріуси в силу вищевказаних норм Закону зобов`язані були перевірити документи, які були їм надані на підтвердження права власності, та/або відомості Державного реєстру прав, відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав, а також здійснити запити до органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації. Дотримання державним реєстратором та приватними нотаріусами вказаних вимог Закону запобігло б порушенню права власності позивача та протиправному відчуженню належного йому нерухомого майна на користь сторонніх осіб.

20 жовтня 2024 року ОСОБА_1 через Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_6 , на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, в якій просив:

оскаржену додаткову постанову апеляційного суду скасувати;

у задоволені заяви про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

в суді апеляційної інстанції не оголошувалось про наявність заяви від 10 квітня 2024 року про розподіл судових витрат, вказана заява учасникам справи не направлялася. Суд апеляційної інстанції послався на висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі №161/20630/18. Проте подібний підхід, за якого неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат, без з`ясування судом поважності причин неподання попереднього розрахунку абсолютно нівелює значення статей 175, 178, 134 ЦПК України, які зобов`язують сторони вказувати попередній розрахунок судових витрат в першій заяві по суті. Така позиція судів не дисциплінує учасників справи та дозволяє їм без будь-яких пояснень та обґрунтувань уникати виконання покладених на них процесуальних обов`язків;

як вбачається з деталізованого розрахунку витрат, який є додатком № 3 до Договору про надання правової/правничої допомоги від 02 червня 2023 року, розрахунок витрат адвокатом Кондратовим М. І. було здійснено, виходячи з вартості 1 години робочого часу адвоката у розмірі 1000 грн., що суперечить Додатковій угоді №1, при цьому виїзд в суд для участі в судовому засіданні взагалі зазначено у розмірі 3000грн., у фіксованому розмірі, що також суперечить пунктів 2, 3 Додаткової угоди №1 та є навмисно завищеним. В оскаржуваній додатковій постанові суд апеляційної інстанції на це увагу не звернув, зазначивши, що вартість години роботи адвоката - 1000грн, вартість участі в судовому засіданні - 3000 грн., тобто як вказано в деталізованому розрахунку витрат. Проте така вартість не узгоджувалась сторонами та суперечить умовам укладеної додаткової угоди №1 до договору про надання правової/правничої допомоги від 02 червня 2023 року, а тому не могла бути прийнята судом для розрахунку;

суд апеляційної інстанції, задовольняючи вимогу про стягнення з позивача «гонорару успіху», в порушення статей 137, 141 ЦПК України, взагалі не оцінював розмір гонорару на предмет його співмірності, необхідності, розумності та пропорційності щодо заявлених до відповідача Буглак-Куцевол О. Г. вимог. Єдиним критерієм для стягнення «гонорару успіху» було прийняття рішення про відмову в задоволенні позову. Необхідно зазначити, що приватний нотаріус Буглак-Куцевол О. Г. звернулась до адвоката за наданням правової допомоги після того, як розгляд справи в суді першої інстанції був завершений. На стадії апеляційного розгляду справи правова позиція відповідача вже була сформована і не змінювалась, інших доводів та заперечень, окрім заявлених відповідачем в суді першої інстанції, суду апеляційної інстанції не надавалось, що свідчить про неспівмірність стягнутого розміру гонорару зі складністю справи.

25 жовтня 2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак-Куцевол О. Г. засобами поштового зв`язку подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, в якому просила:

у задоволені касаційної скарги відмовити, а постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

Нотаріус лише посвідчує правочин , який вчиняється продавцем та покупцем. під час цього нотаріусом були дотримані усі вимоги. Відповідна форма правочину була дотримана. Нотаріусом були встановлені особи, які і звернулися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії. Перевірені надані мені документи. Позивач безпідставно та неправомірно посилається в позовній заяві та в своїй скарзі на зворотне. Про це ж вірно вказує і апеляційний суд в своїй Постанові. А саме , що нотаріусам для посвідчення зазначених договорів купівлі-продажу був наданий паспорт на ім`я позивача з відповідною серію та номером , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві 12 грудня 1996 року. Копія паспорта, за яким приватні нотаріуси встановили особу позивача при посвідченні оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок та житлових будинків, не відповідає паспорту позивача, оскільки в паспорті, що наданий приватним нотаріусам, міститься фотографія іншої особи, а не, позивача, що видно в результаті візуально-порівняльного огляду;

доказів того, що приватним нотаріусам були відомі усі обставини підроблення документів, достатніх для відмови у посвідченні оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, матеріали справи не містять. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для вчинення відповідних дій, несе заявник. З урахуванням цього, суд апеляційної інстанції правомірно виснував, що будь-яких підстав для задоволення вимог позивача в частині моральної шкоди не існує , а його вимоги з цього приводу є не доведеними.

11 березня 2025 року приватний нотаріус Буглак-Куцевол О. Г. через Електронний суд подала заяву, що підписана представником Кондратовим М. І., в якій вказувала, що:

Великою Палатою Верховного суду була розглянута подібна справа № 204/8017/17 та в постанові від 27 листопада 2024 року викладені відповідні правові висновки, які мають значення і для вирішення даної справи. Зокрема, що за своєю правовою природою нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, у разі невстановлення факту зловживання з боку власника своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений з огляду на відсутність підтвердження волевиявлення його сторони на укладення відповідного правочину.

17 березня 2025 року та 19 березня 2025 року приватний нотаріус Буглак-Куцевол О. Г. через Електронний суд подала пояснення, що підписані представником Кондратовим М. І. , в яких вказувала, що:

апеляційний суд зазначив, що позов про витребування майна з чужого незаконного володіння й є за даних обставин таким належним способом захисту прав та інтересів позивача;

Як це і вбачається та підтверджується також і відомостями , які містяться на сайті Броварського міськрайонного суду в Розділі «Стан розгляду справ» за номером справи № 361/6568/24 скаржник фактично сам же і погодився вже з висновком апеляційного суду та в червні 2024 року , тобто ще до подання ним даної касаційної скарги звернувся та подав саме такий позов: про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння. Касаційна скарга подана ним в серпні 2024 року. А з вказаним позовом скаржник звернувся - ще в червні 2024 року.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року:

відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року:

відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6 , на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року.

06 листопада 2024 року справа передана судді-доповідачу Крату В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2025 року:

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником ОСОБА_6 , про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовлено;

справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року вказано, що:

наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 05 серпня 2021 року у справі № 138/1523/19; від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17; від 06 травня 2020 року у справі № 235/1685/17; від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18; від 06 листопада 2019 року у справі № 752/4256/17; від 18 січня 2023 року у справі № 752/22077/16-ц; від 06 листопада 2019 року у справі № 2/1617/12; від 21 квітня 2021 року у справі № 367/3339/17; від 20 червня 2023 року у справі № 922/4338/21; від 22 травня 2019 року у справі № 756/3299/14-ц; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19; від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19; від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17; від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

В ухвалі Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року вказано, що:

наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18; від 20 грудня 2023 року у справі № 569/20104/21; від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18; від 17 листопада 2023 року у справі № 754/7992/20; від 13 грудня 2023 року у справі № 359/10310/21; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

Апеляційний суд встановив, що 28 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1998 га, кадастровий номер :00:064:0140 за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н. М., зареєстрований в реєстрі за № 3174.

22 жовтня 2007 року Броварським міським відділом земельних ресурсів ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯД № 904057, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 20, підписаний начальником Броварського міськвідділу земельних ресурсів Шокун М. А .

У період 2005-2007 років ОСОБА_1 на вказаній земельній ділянці площею 0,1998 га, кадастровий номер :00:064:0140, побудував домоволодіння, яке складалося з двох житлових будинків, позначених літерами «А-2» і «Б-2», двох гаражів, позначених літерами «В» і «Г», та огорожі «N», що підтверджується технічним паспортом, виготовленим на домоволодіння 01 серпня 2008 року Комунальним підприємством «Броварське бюро технічної інвентаризації», інвентаризаційна справа № 5612.

21 вересня 2009 року на підставі заяви ОСОБА_1 за № 1499 здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :00:064:0140, на дві земельні ділянки площею по 0,0999 га кожна, та розроблена відповідна технічна документація щодо поділу цієї земельної ділянки, відомості про яку внесені до ДЗК України.

У результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером :00:064:0140, ОСОБА_1 видано два державних акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯЛ № 582007 та серії ЯЛ № 582006, підписані 06 квітня 2010 року начальником відділу Держкомзему у м. Броварах Шокун М. А., а 12 квітня 2010 року підписані керівником Броварської міської ради Сапожком І. В., зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 70 і № 71, цим земельним ділянкам, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастрові номери :00:063:1281 та :00:063:1280 відповідно.

27 квітня 2010 року рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області за № 199 вирішено оформити ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з житлового будинку «А-2» із мансардою, загальною площею 302,0 кв. м, житловою площею 137,5 кв. м, житлового будинку «Б-2» із мансардою, загальною площею 302,4 кв. м, житловою площею 138,1 кв. м, гаража «В», площею 41,6 кв. м, гаража «Г», площею 42,0 кв. м та огорожі «N» (т. 1 а. с. 36).

13 травня 2010 року виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області за підписом виконуючого обов`язки міського голови - секретаря ради Сапожка І.В. позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно - на домоволодіння, до складу якого входять: житловий будинок «А-2» (р. п. 2007), площею 302,0 кв. м, житловий будинок «Б-2» (р. п. 2007) площею 302,4кв. м, гараж «В», гараж «Г» та огорожа «N» (т. 1 а. с. 37).

13 травня 2010 року комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області «Броварське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_1 здійснено реєстрацію права власності на зазначене домоволодіння в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за номером 30412198, номер запису 6555 у книзі 93, що підтверджується витягом № 26108174 від 13 травня 2010 року (т. 1 а. с. 39).

29 квітня 2021 року державним реєстратором Стукачем С. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за № 57940898 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 номер запису про право власності 41768800, на підставі заяви № 45387737 від 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 , свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13 травня 2010 року на бланку НОМЕР_2 , рішення органу місцевого самоврядування, виданого архівним відділом Броварської міської ради від 27 квітня 2010 року за № 199, технічного паспорта від 16 квітня 2021 року, виданого ПП «ЛЕКС СТАТУС» (т. 1 а. с. 192).

30 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_15 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1281, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Татаринцевою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 348, на підставі якого за відповідачем ОСОБА_15 зареєстровано право власності на цю земельну ділянку.

30 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_15 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 302,0 кв. м, житловою площею 137,5 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1281, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Татаринцевою Є. А., зареєстрований в реєстрі за № 349, на підставі якого за відповідачем ОСОБА_15 зареєстроване право власності на цей житловий будинок.

11 травня 2021 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1280, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Буглак О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 2838, на підставі якого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на цю земельну ділянку.

11 травня 2021 року, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 302,4 кв. м, житловою площею 138,1 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 0,0999 га, кадастровий номер :00:063:1280, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Буглак О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 2835, на підставі якого за відповідачем ОСОБА_2 зареєстроване право власності на цей житловий будинок.

Із наданих приватними нотаріусами Буглак-Куцевол О. Г. і Татаринцевою Є. А. копій документів із справ щодо нотаріального посвідчення оспорюваних позивачем вказаних договорів купівлі-продажу вбачається, що нотаріусам для посвідчення зазначених договорів купівлі-продажу був наданий паспорт на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві 12 грудня 1996 року. Копія паспорта, за яким приватні нотаріуси Буглак-Куцевол О. Г. і Татаринцева Є. А. встановили особу ОСОБА_1 при посвідченні оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок та житлових будинків, не відповідає паспорту позивача, оскільки в паспорті, що наданий приватним нотаріусам, міститься фотографія іншої особи, а не позивача, що видно в результаті візуально-порівняльного огляду. У наданому позивачем паспорті вказано місце народження позивача ОСОБА_1 - місто Поліське Київської області, у той час як в копії паспорта, наданому приватним нотаріусам для посвідчення оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, зазначено місце його народження - смт Поліське Поліського району Київської області.

В оригіналі паспорта позивача ОСОБА_1 містяться інші відмітки та штампи щодо укладення та розірвання ним шлюбів, реєстрації місця його проживання та зняття з місця проживання, а також наявна відмітка про видачу йому паспорта № 8090 громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_5 від 31 липня 2012 року, зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстроване 18 червня 2009 року, а не 30 червня 2015 року, як у копіях паспорта, які містяться в нотаріальних справах із посвідчення зазначених договорів купівлі-продажу, наданих особою, яка підписувала від імені ОСОБА_1 договори.

У матеріалах нотаріальних справ наявна копія довідки про присвоєння ОСОБА_1 ідентифікаційного номера НОМЕР_6 від 24 грудня 1996 року, видана ДПА у Ватутінському районі міста Києва, у якій вказано дату занесення до Державного реєстру фізичних осіб - 24 грудня 1996 року. Із наданої позивачем довідки № 18276 від 13 квітня 2000 року про присвоєння йому ідентифікаційного номера НОМЕР_6 , убачається, що дана довідка видана Броварською ДПА, дата занесення до Державного реєстру фізичнихосіб - 30 березня 2000 року.

У матеріалах нотаріальних справ з посвідчення спірних догорів купівлі-продажу наявна копія заяви ОСОБА_5 від 27 січня 2021 року, колишньої дружини ОСОБА_1 , про те, що спірне майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :00:063:1281, житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер :00:063:1280, належать позивачеві ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, оскільки це майно набуте ним за його особисті кошти. Згідно копії цієї заяви вона надрукована на бланку нотаріальних документів серії НМН № 786637, підписана від імені третьої особи ОСОБА_5 та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н.О., зареєстрована в реєстрі за № 78.

Згідно із інформаційною довідкою № 173132745 від 30 квітня 2021 року, сформованою приватним нотаріусом Татаринцевою Є.А., та інформаційною довідкою № 173358242 від 11 травня 2021 року, сформованої приватним нотаріусом Буглак О. Г., спеціальний бланк нотаріальних документів серії НМН № 786637 отриманий приватним нотаріусом Тренчук Н.О. та витрачений нею 27 січня 2021 року.

Із інформаційної довідки за вих. № 63/01-16 від 03 червня 2021 року, наданої приватним нотаріусом Тренчук Н.О. на заяву ОСОБА_5 від 03 червня 2021 року № 86/01-16, вбачається, що в реєстрі за № 78 зазначена нотаріальна дія від імені ОСОБА_5 не вчинялася

На виконання ухвали суду від 05 липня 2021 року приватний нотаріус Тренчук Н. О. поінформувала суд про те, що 27 січня 2021 року на нотаріальному бланку НМН 78637 за реєстровим № 129 нею вчинялася нотаріальна дія: засвідчення справжності підпису на заяві до органів нотаріату України громадянки України ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 , про надання згоди чоловікові ОСОБА_17 на купівлю квартири у АДРЕСА_6 . Копії документів вказаних осіб та копія заяви у нотаріуса Тренчук Н.О. не збереглися, оскільки така нотаріальна дія не передбачає їх зберігання.

Третя особа у справі ОСОБА_5 також поінформувала суд про те, що вказану заяву вона не підписувала та не видавала, дана заява є підробленою.

Допитані в суді першої інстанції як свідки відповідачі ОСОБА_15 та ОСОБА_2 вказали, що позивача ОСОБА_1 раніше вони не бачили, договори купівлі-продажу земельних ділянок і житлових будинків з ним не укладали та не підписували, грошові кошти за придбане майно йому не передавали, з ними спілкувалася та була присутня при укладанні договорів інша особа, ніж та особа, яка пред`явила до них цей позов та присутня в судовому засіданні. Особа, яка була присутня при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна представлялася ОСОБА_1 , надавала свій паспорт та отримувала від них грошові кошти, а позивача ОСОБА_1 , який присутній у судовому засіданні, раніше вони ніколи не бачили, грошей йому вони не передавали, договори з ним вони не укладали. Відповідачі стверджували, що наразі відсутній будь-який зв`язок із тією особою, яка їм продавала спірні об`єкти нерухомого майна.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельних ділянок та будинків, припинення права власності, закриття розділу державного реєстру прав та реєстраційної справи

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що:

«у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказано, що:

«укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зроблений висновок, що

«232. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

233. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

234. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

235. Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

236. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

237. Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.

238. Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.

239. Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

240. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином.

Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

У справі, що переглядається:

суд апеляційної інстанції встановив, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна позивач ОСОБА_1 не підписував та, відповідно, волевиявлення щодо цих правочинів не було, істотних умов цих договорів він, позивач, не погоджував;

позивач висновків суду щодо неукладеності не оскаржує, а тому з урахуванням принципу заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) касаційний суд не може ставити їх під сумнів;

апеляційний суд врахував, що власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)], без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами);

встановивши, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна позивач ОСОБА_1 не укладав, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельних ділянок та будинків, припинення права власності, закриття розділу державного реєстру прав та реєстраційної справи є неефективними, а належним способом захисту є віндикаційний позов. Тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельних ділянок та будинків, припинення права власності, закриття розділу державного реєстру прав та реєстраційної справи. Тому в цій частині постанову апеляційного суду належить залишити без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Щодо позовних вимог про компенсацію моральної шкоди

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що відсутня неправомірність дій державного реєстратора Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області Стукача С.В. під час проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірний житловий будинок, тому відсутні правові підстави для покладення на державного реєстратора обов`язку з відшкодування позивачу моральної шкоди; під час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів купівлі-продажу приватним нотаріусам Татаринцевій Є.А. та Буглак О. Г. було подано документи, які підтверджували право власності позивача на спірне нерухоме майно. Доказів того, що приватним нотаріусам Татаринцевій Є.А. та Буглак О. Г. були відомі усі обставини підроблення документів, достатніх для відмови у посвідченні оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, матеріали справи не містять.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про компенсацію моральної шкоди. Тому судове рішення в цій частині належить залишити без змін.

Щодо визнання недійсним договору іпотеки

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (див. пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).

Іпотека припиняється у разі, зокрема, визнання іпотечного договору недійсним (абзац 5 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

У частині четвертій статті 26 Закону України «Про іпотеку» згадується про добру совість і її врахування в іпотечних відносинах.

Іпотека є правом на чужу річ (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).

У статті IX.-2:108 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR), наприклад, вказано, що навіть якщо забезпечувальний боржник не має права або повноваження розпоряджатися майном, забезпечувальний кредитор набуває забезпечувального права заставного типу на вказане майно за умови, що: у момент встановлення забезпечення майно або документ на пред`явника на нього перебували у володінні особи, яка надала забезпечення або, якщо потрібно, права на майно були зареєстровані в міжнародному чи національному реєстрі за ним як за власником; кредитор не знав і не міг знати, що у момент встановлення забезпечення особа, яка його встановила, не мала права чи повноваження для цього. Добросовісне набуття забезпечувального права виключаєтьсяу разі, якщо майно було вкрадене у власника або особи, якій власник передав майно у володіння (див. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of reference (DCFR). Prepared by the Study Group on a European Civil Code and the Research Group on EC Private Law (Acquis Group) / Ed. by Christian von Bar, Eric Clive, Hans Schulte-Nolk, European Law Publishers, Munich, 2009. - p. 4483).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов:

факт відчуження майна;

майно відчужене особою, яка не мала на це права;

відчужене майно придбав добросовісний набувач;

відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 523/17358/16-ц (провадження № 61-48373св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 вересня 2023 року в справі № 910/2722/22)).

Принцип доброї совісті не може обмежуватися певною сферою (наприклад, не поширюватися при вирішенні спору про визнання недійсним договору іпотеки). Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав припинення іпотеки, як витребування майна від добросовісного набувача або відсутність згоди власника на передачу нерухомого майна в іпотеку. Витребування майна від добросовісного набувача не припиняє основного зобов`язання та не є самостійною підставою для припинення іпотеки, якщо інше не передбачено договором. Закон не встановлює недійсність такого правочину (його нікчемність). Конструкція «добросовісний іпотекодержатель» (тобто той, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із невласником), хоча прямо й не передбачена в приватному праві, є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

У постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)) зроблено висновок, що

«конструкція «добросовісного іпотекодержателя» (тобто того, який набув право іпотеки на підставі договору іпотеки із невласником), хоча й прямо не передбачена в приватному праві, але є проявом доброї совісті (пункт 6 статті 3 ЦК України).Якщо ЦК України допускає набуття права власності добросовісним набувачем (стаття 330 ЦК України) найбільш повного та абсолютного речового права (права власності) від неуповноваженої особи, то набуття такого права на чужу річ (обмеженого речового права) як права іпотеки, також має допускатися правопорядком.

Законодавець не передбачив нікчемності правочину, у випадку відсутності у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки. Тому такий правочин є оспорюваним. Недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності договору іпотеки, оскільки в українському праві відсутня залежна недійсність для таких випадків (має місце тільки в одиничних випадках, передбачених у законі - наприклад, частина друга статті 548, частина четверта статті 1119 ЦК України). Тому повинна враховуватися добросовісність / недобросовісність іпотекодержателя, для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки. При цьому очевидно, що добра совість «лікує» таку ваду набуття права іпотеки як укладення договору не власником.

До обставин, які можуть свідчити, що недобросовісність іпотекодержателя відноситься, зокрема: момент вчинення правочину; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняється договір іпотеки (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю. Конструкція «добросовісного іпотекодержателя», зокрема, має виключатися в тому разі, коли майно було вкрадене у власника або в особи, якій власник передав майно у володіння.

Власник, який за допомогою віндикаційного позову чи реституції повернув майно від неуповноваженого іпотекодавця «займає» місце останнього у відносинах іпотеки. Очевидно, що до власника, який задовольнив вимоги іпотекодержателя, переходить у порядку суброгації (частина третя статті 528 ЦК України) право вимагати з боржника виконання зобов`язання, яке було забезпечене іпотекою».

У справі, що переглядається:

при відмові в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, який укладений 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 623 апеляційний суд вважав, що ця позовна вимога є неефективною, а належним способом захисту є віндикаційний позов;

апеляційний не врахував, що законодавець не передбачив нікчемності правочину, у випадку відсутності у іпотекодавця права власності на предмет іпотеки. Тому такий правочин є оспорюваним. Недійсність первісних юридичних фактів чи документів не призводить до недійсності договору іпотеки, оскільки в українському праві відсутня залежна недійсність для таких випадків (має місце тільки в одиничних випадках, передбачених у законі - наприклад, частина друга статті 548, частина четверта статті 1119 ЦК України). Тому повинна враховуватися добросовісність / недобросовісність іпотекодержателя, для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки. При цьому очевидно, що добра совість «лікує» таку ваду набуття права іпотеки як укладення договору не власником; до обставин, які можуть свідчити, що недобросовісність іпотекодержателя відноситься, зокрема: момент вчинення правочину; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняється договір іпотеки (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю. Конструкція «добросовісного іпотекодержателя», зокрема, має виключатися в тому разі, коли майно було вкрадене у власника або в особи, якій власник передав майно у володіння;

тому апеляційний суд по суті не перевірив наявність/ відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, який укладений 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Тому постанову апеляційного суду у частині відмови в задоволенніпозовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, який укладений 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , належить скасувати та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Щодо оскарження додаткової постанови

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».

З урахуванням того, що постанова Київського апеляційного суду від 11 липня 2024 року в частині відмови у визнанні недійсним договору іпотеки підлягає скасуванню, то додаткову постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року також належить скасувати.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:

«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційні скарги належить задовольнити частково; Постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку та земельної ділянки скасувати; додаткову постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року скасувати; справу в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку та земельної ділянки та розподілу судових витрат передати на новий розгляд до апеляційного суду. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, укладеного 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 623, скасувати.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року скасувати.

Справу в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_18 та ОСОБА_19 а про визнання недійсним договору іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, укладеного 01 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 623 та розподілу судових витрат передати на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишити без змін.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в скасованій частині та додаткова постанова Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко