Провадження № 2/679/149/2025
Справа № 679/1822/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2025 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

головуючої судді Сопронюк О.В.,

за участю секретаря судових засідань Гомілко К.Е.,

представника позивача - відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на частку в квартирі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.12.2005 він, його мати ОСОБА_5 , вітчим ОСОБА_6 придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 08.01.2008 частка кожного із співвласників квартири була встановлена по 1/3 частці, на підставі нотаріально посвідченого договору. В подальшому, згідно договору дарування, посвідченого нотаріусом 05.02.2008, вітчим ОСОБА_6 подарував належну йому 1/3 частку вказаної квартири матері позивача ОСОБА_5 .

Отже, на даний час ОСОБА_3 є власником 1/3 частини спірної квартири, а його мати ОСОБА_5 власником 2/3 часток цієї квартири.

Позивач вказав, що вищезазначена квартира була придбана після продажу 01.12.2005 трикімнатної квартири, що належала йому, його матері ОСОБА_5 , сестрі ОСОБА_7 та її малолітньому сину ОСОБА_8 .

На даний час, маючи намір відчужити належну йому 1/3 частку спірної квартири, позивач звернувся до Нетішинської державної нотаріальної контори, однак йому письмово роз`яснили, що оскільки на день придбання квартири АДРЕСА_1 він перебував в шлюбі із ОСОБА_9 , тому вказана частка належить їм обом на праві спільної сумісної власності подружжя.

Позивач зазначив, що дійсно на день купівлі спірної квартири він перебував у зареєстрованому шлюбу з відповідачкою, який розірвано 16.09.2010. Однак, належна йому 1/3 частка квартири була придбана, хоча і під час перебування в шлюбі, але не за спільні кошти подружжя, тому є його особистою власністю. Вказані обставини підтверджуються тим, що спірна двокімнатна квартира була куплена ним, його матір`ю та вітчимом в день продажу належної їм трикімнатної квартири. Фактично відбувся обмін квартирами, оскільки трикімнатну квартиру в них купили покупці, які продали їм свою двокімнатну квартиру.

Відповідачка категорично відмовляється надати нотаріально засвідчену згоду на відчуження частки позивача у спірній квартирі, хоча вони з 2010 року не перебувають в шлюбі, тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що 1/3 частка квартири придбана ним за особисті кошти, отримані після продажу належної йому частки в приватизованій квартирі, тому є його особистою приватною власністю, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України.

На підставі наведеного, позивач ОСОБА_3 просив визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.11.2024 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

24.12.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідачки адвоката Козійчука О.І., в якому він позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не надав жодних доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а саме: 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Разом із відзивом, представник відповідачки подав зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на частку в квартирі. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що 25.09.2005 сторони уклали шлюб, після чого стало питання, де вони будуть проживати. На той час ОСОБА_3 проживав разом із матір`ю ОСОБА_5 , яка працювала постійно закордоном, та сестрою ОСОБА_7 у трьохкімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_2 . Сестра позивача вирішила проживати разом з чоловіком і сином у м.Славута, Хмельницької області. Тому позивач, його мати та сестра, як співвласники, домовились продати вищевказану трикімнатну квартиру та придбати дві квартири одну у м.Славута для проживання ОСОБА_7 з сім`єю, а іншу у м.Нетішин для проживання позивача разом із його дружиною. Відтак, від продажу квартири АДРЕСА_3 , половину коштів отримала сестра ОСОБА_7 , а іншу половину коштів, орієнтовно 20000 грн. залишили для позивача та його матері на придбання нової квартири у м.Нетішин, у якій планували жити сторони у справі. Квартира, що по АДРЕСА_4 , коштувала значно більше, тому решта коштів були надані із спільних коштів позивача та відповідачки, отриманих в якості подарунку гостей на весілля (перепій) та від батька ОСОБА_4 . Відтак, твердження позивача про те, що 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 була придбана повністю із коштів, виручених з продажу квартири по АДРЕСА_5 , - не відповідають дійсності. В подальшому, сторони лише деякий час у 2008 році проживали у спірній квартирі, однак витрачали на неї свої спільні кошти, зокрема на ремонт, комунальні послуги, тощо. Отже, ОСОБА_4 є повноцінним співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не надав жодних доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, представник у зустрічній позовній заяві просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

13.01.2025 до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача адвоката Жилюка О.В., в якій він просив відзив адвоката Козійчука О.І. відхилити, а позов ОСОБА_3 задовольнити. Зазначив, що на час укладення шлюбу сторін ОСОБА_4 навчалася в музичному училищі в м.Рівне, тобто не мала заробітку, а ОСОБА_3 мав власні кошти так як їздив на заробітки за кордон. Весілля проводилось за спільні кошти батьків сторін, гостей було біля 50 чоловік, більшість з яких друзі подружжя, які не мали можливості дарувати значні кошти. Після весілля сторони стали проживати в квартирі батьків ОСОБА_4 , а тому отримані в подарунок кошти були використанні на придбання холодильника, пральної машини та інших побутових речей. Представник зазначив, що дійсно деякі кошти з продажу трикімнатної квартири були використані сестрою позивача ОСОБА_10 для придбання квартири в м.Славута за спільні з її чоловіком кошти. Однак, ОСОБА_4 не мала ніякого відношення до придбання спірної квартири, так як сторони у справі на той час фактично не мали жодних спільних коштів і перебували в шлюбі лише 2 місяці. Відповідачка у спірній квартирі ніколи не проживала і не була зареєстрована, а також до цього часу не ставила питання про визнання за нею права власності на частку у ній, що підтверджує доводи ОСОБА_3 про те, що 1/3 частка в даній квартирі є його особистою власністю.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 13.01.2025 поновлено відповідачці строк на подання відзиву та зустрічного позову; прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на частку в квартирі та об`єднано його для спільного розгляду в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю; встановлено сторонам процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень щодо зустрічного позову; закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті.

29.01.2025 до суду надійшов відзив представника позивача відповідача адвоката Жилюка О.В. на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Крім обставин попередньо викладених в первісному позові та відповіді на відзив, представник зазначив, що враховуючи звернення відповідачки позивачки із зустрічною позовною заявою після спливу 20 років з дня придбання спірної квартири і 15 років з часу розлучення, до неї слід застосувати доктрину заборони суперечливої поведінки. Так, якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Вказане констатував ВС у своїй постанові від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).

В судовому засіданні представник позивача відповідача адвокат Жилюк О.В. позовні вимоги підтримав, просив первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, відповіді на відзиві та відзиві на зустрічну позовну заяву.

В судовому засіданні представник відповідачки позивачки адвокат Козійчук О.І. позовні вимоги зустрічного позову підтримав, просив їх задовольнити та вирішити питання щодо розподілу судових витрат, а в задоволенні первісного позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції представник посилався на обставини викладені у відзиві на позов та зустрічному позові. Крім того зазначив, що враховуючи те, що станом на 01.12.2005 (день купівлі продажу квартир) курс долара по відношенню до гривні становив 5,05 грн. за 1 долар США, трикімнатна квартира, що по АДРЕСА_5 була продана за 8463 долари США (42736 грн. : 5,05 грн.). Виходячи з показань свідків, із вказаної суми коштів, 4-5 тисяч доларів віддали для сестри позивача відповідача ОСОБА_10 для придбання квартири в м.Славута. В той же час, квартира, що по АДРЕСА_4 , була придбана за 28547 грн., що тоді становило 5653 долари США. Свідки також показали, що ОСОБА_6 не брав грошової участі у придбанні вказаної спірної квартири, тому вона не могла бути куплена без додаткового залучення коштів, а відтак ОСОБА_3 не міг оплатити свою частку виключно із коштів від продажу приватизованої власності. Представник пояснив, що наведені обставини підтверджують пояснення ОСОБА_4 про те, що з метою купівлі квартири по АДРЕСА_4 , позивач відповідач взяв зі спільних коштів сім`ї орієнтовно 2 тисячі доларів США з обіцянкою, що в подальшому вони будуть проживати у новопридбаній квартирі. Отже, 1/3 частка спірної квартири не була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , які він отримав від продажу приватизованої до шлюбу власності.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу квартири від 01.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В.М., позивач відповідач ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_7 , яка діє від свого імені та як законний представник від імені малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продали, а ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 купили належну продавцям в рівних частках кожному, трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Продаж вчинено за 42700 гривень, які отримано продавцями від покупців до підписання даного договору.

Згідно договору купівлі продажу квартири від 01.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В.М., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9668604 від 26.01.2006 року, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 продали, а позивач відповідач ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_5 , вітчим ОСОБА_6 купили двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 28500 гривень, які продавці отримали від покупців до підписання даного договору. У даному договорі не зазначено, що відповідачка - позивачка, як дружина, надавала письмову згоду на придбання чоловіком ОСОБА_3 вказаної квартири.

Відповідно до договору купівлі продажу квартири від 03.12.2005, посвідченого приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_7 , яка діє від себе особисто та від імені малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняли у власність двокімнатну квартиру під АДРЕСА_6 . Продаж зазначеної квартири вчинено за 7200 гривень.

Згідно договору від 08.01.2008, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В.М., позивач відповідач ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_5 , вітчим ОСОБА_6 уклали договір про визначення часток та порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Згідно даного договору частки зазначених осіб у цій квартирі визнаються рівними і становлять по 1/3 частці.

Відповідно до договору дарування 1/3 частини квартири від 05.02.2008, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Івтушком В.М., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18497366 від 14.04.2008, ОСОБА_6 подарував, а мати позивача ОСОБА_5 прийняла в дар належну ОСОБА_6 1/3 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16.09.2010, шлюб між сторонами у справі, що зареєстрований 25.09.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, актовий запис № 245 розірвано з дня набрання таким рішенням законної сили 27.09.2010.

05.01.2012 відповідачка - позивачка уклала шлюб з ОСОБА_15 , внаслідок чого змінила прізвище на « ОСОБА_16 ».

З листа Нетішинської державної нотаріальної контори № 378/01-16 від 05.12.2023 вбачається, що 1/3 частка квартири під АДРЕСА_1 є майном набутим подружжям за час шлюбу та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки вищевказана квартира була придбана 01.12.2005, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, укладеному 25.09.2005. У зв`язку з цим нотаріус роз`яснив ОСОБА_3 , що для укладення договору дарування вищевказаної квартири йому необхідно надати до Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області нотаріально засвідчену згоду другого з подружжя (колишньої дружини) або рішення суду про належність йому майна на праві особистої власності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 сестра позивача відповідача показала, що у 2003 році вона, її син, мама та брат ОСОБА_3 приватизували трикімнатку квартиру. В цій квартирі жила вона з чоловіком і сином, брат, а також мама, коли приїжджала із заробітків, а з 2000 року і вітчим ОСОБА_6 . Після одруження у вересні 2005 року брат разом з ОСОБА_4 стали проживати у квартирі батьків останньої. Витрати на їх весілля оплачувала мама разом з вітчимом, батьки відповідачки позивачки матеріально участі в цьому не брали. Яку загальну суму коштів подружжя отримало як подарунок на весілля (перепій) їй не відомо, але одразу ж після одруження вони купили побутову техніку і диван в квартиру батьків ОСОБА_4 . Вважає, що батьки відповідачки - позивачки не могли подарувати на весілля значну суму коштів, так як жили не багато, що навіть не брали участі в оплаті витрат на весілля. Через те, що в одній квартирі жили дві сім`ї вони вирішили продати трикімнатну квартиру і за отримані гроші купити одну меншу в м.Нетішин для мами і вітчима, а іншу в м.Славута для її сім`ї. 01.12.2005 відбувся фактично обмін квартирами оформлений двома договорами купівлі продажу: вони продали свою трикімнатну квартиру покупцям, які в свою чергу продали їм свою двокімнатну квартиру і доплатили різницю у вартості квартир. Таким чином, брат ОСОБА_3 купив свою частку в двокімнатній квартирі за кошти отримані від продажу своєї частки в трикімнатній квартирі. На придбання двокімнатної квартири не залучалися спільні гроші її брата та відповідачки позивачки, ні кошти її батьків. Вітчим ОСОБА_6 теж не давав гроші на купівлю цієї квартири. В цій спірній квартирі ОСОБА_4 не жила, ремонт в ній не робила і не сплачувала за неї комунальні послуги.

Як пояснила свідок, доплачену різницю у вартості квартир - 4 тисячі доларів США, за спільною згодою віддали їй. До цієї суми її чоловік додав ще 3 тисячі доларів і вони купили квартиру в м.Славута.

Свідок ОСОБА_5 мати позивача відповідача в судовому засіданні дала показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_17 . Вона підтвердила, що 01.12.2005 фактично відбувся обмін квартирами, її син ОСОБА_3 купив свою частку в двокімнатній квартирі за рахунок продажу своєї частки в трикімнатній квартирі. Будь які гроші ОСОБА_4 чи спільні кошти їх сім`ї на придбання спірної квартири не використовувалися. Різницю у вартості квартир приблизно 4-5 тисяч доларів, віддали її дочці ОСОБА_17 на придбання квартири в м.Славута. Відповідачка позивачка ніколи не мала ніяких претензій на цю квартиру. ОСОБА_6 зазначили покупцем квартири, щоб він мав на неї право, оскільки вони вдвох планували ній жити.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до положень ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини 1 статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, адже в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вказане узгоджується з висновками викладеними в постановах Верховного Суду від 27 червня 2024 року в справі № 369/8960/19 (провадження № 61-3743св23), від 10 липня 2024 року в справі № 466/7242/22 (провадження № 61-6448св24).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Отже, судом встановлено, що 01.12.2005 позивач відповідач ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_7 , яка діяла від себе особисто та від імені малолітнього сина ОСОБА_8 , продали належну їм трикімнатну квартиру для сім`ї ОСОБА_18 , які в свою чергу, в той же день продали належну їм двокімнатну квартиру позивачу-відповідачу ОСОБА_3 , його матері ОСОБА_5 та вітчиму ОСОБА_6 . Відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі продажу, трикімнатну квартиру продали за 42700 грн., а двокімнатну за 28500 грн.

Наведене свідчить про те, що в ОСОБА_3 та членів його сім`ї було достатньо коштів, отриманих від продажу трикімнатної квартири, для придбання спірної двокімнатної квартири. Кошти, що становили різницю вартості вказаних квартир, були передані сестрі позивача відповідача ОСОБА_10 для придбання квартири у м.Славута, що представниками сторін не заперечується і підтверджується показами свідків.

Представник відповідачки позивачки стверджував, що ОСОБА_3 взяв зі спільних коштів сім`ї, подарованих їм на весілля (перепій), орієнтовно 2 тисячі доларів США з метою купівлі спірної квартири, однак в підтвердження вказаних обставин не надав суду жодних належних та допустимих доказів. Не спростовано ним і показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , які зазначили, що на придбання двокімнатної квартири не залучалися спільні гроші ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ні кошти її батьків.

Наведені представником відповідачки позивачки розрахунки та пояснення про те, що придбання двокімнатної квартири потребувало додаткового залучення коштів, так як після передачі частини грошей від продажу трикімнатної квартири сестрі ОСОБА_17 , залишку коштів було б недостатньо для купівлі спірної квартири, суд не приймає до уваги та оцінює критично, оскільки такі розрахунки не вказують на те, що для купівлі спірної квартири додатково використовувалися саме спільні кошти подружжя.

Крім того, в матеріалах справи відсутні і суду не надані належні та достовірні докази того, яку саме суму коштів сторони у справі отримали як подарунок на весілля, чи були ці гроші в наявності на день купівлі спірної квартири - 01.12.2005 і що вони використовувалися для придбання цієї двокімнатної квартири.

Також суд враховує, що на спірна квартира була придбана через два місяці після укладення сторонами шлюбу. Крім того, в нотаріально посвідченому договорі купівлі продажу спірної квартири від 01.12.2005 відсутня запис про те, що відповідачка позивачка, як дружина, надавала письмову згоду на її придбання ОСОБА_3 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України подані сторонами докази,

суд вважає, що ОСОБА_3 купив 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за гроші отримані від продажу трикімнатної квартири, тобто за кошти, що належали йому особисто.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 спростував презумпцію права спільної сумісної власності щодо 1/3 частки спірної квартири і довів право особистої приватної власності на вказане майно, що набуте в шлюбі.

З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову слід задовольнити та визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Оскільки судом повністю задоволено первісний позов, визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на спірне майно, набуте в шлюбі, відповідно викладені в зустрічному позові вимоги про визнання за ОСОБА_4 права спільної часткової власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, задоволенню не підлягаю з наведених вище мотивів.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що первісний позов задоволено повністю, а в задоволенні зустрічного позову відмовлено, з відповідачки позивачки на користь позивача - відповідача слід стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі в розмірі 3981,30 грн.

На підставі викладеного, керуючись 3, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70 СК України, ст.368 ЦК України, ст.ст.2, 5, 10-13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю задовольнити.

Визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на частку в квартирі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 3981 гривня 30 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_7 .

Представник позивача: адвокат Жилюк Олег Васильович, місцезнаходження: вул.Ярослава Мудрого, буд.27 м.Славута, Шепетівський район, Хмельницька область, 30000.

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_8 .

Представник відповідача: адвокат Козійчук Олександр Іванович, місцезнаходження: просп.Незалежності, буд.29 м.Нетішин, Шепетівський район, Хмельницька область, 30100.

Суддя: Сопронюк О.В.