ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/7288/24
Номер провадження 22-ц/818/950/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника позивача адвоката Проніної В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2024 року в складі судді Довготько Т.М. по справі № 643/7288/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що з 19 лютого 2011 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 01 березня 2018 року шлюбно - сімейні відносини між сторонами фактично припинено, що було встановлено судовим рішенням. З цього часу діти знаходяться на її утриманні, а батько дітей матеріально та фінансово дітей не утримує, матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

Відповідач є особою працездатного віку, має можливість працювати та заробляти, інших аліментних зобов`язань та осіб, що перебувають на його утримані у відповідача не має. Обставини, визначені ст.182 СК України, у тому числі щодо неможливості працювати за станом здоров`я та ті, які перешкоджають належним чином виконувати батьківський обов`язок щодо утримання дитини, також відсутні.

Вказувала, що ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання покладених на нього обов`язків щодо утримання своїх малолітніх дітей. Вона неодноразово повідомляла відповідачу про необхідність надання дітям матеріальної допомоги, проте її вимоги залишені відповідачем без задоволення.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі у розмірі по 7500,00 грн на кожну дитину, щомісячно, з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше встановленого законом мінімуму із проведенням щорічної індексації відповідно до закону до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а також за минулий час за період з 30 червня 2021 року по 30 червня 2024 року в твердій грошовій сумі по 7500,00 грн на кожну дитину, що в загальному розмірі становить 540 000,00 грн.

27 вересня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому позов визнав частково та не заперечував проти стягнення аліментів на утримання синів в розмірі 2000, 00 грн на кожного, починаючи з часу набрання рішення законної сили і до досягнення повноліття кожним із дітей.

Відзив мотивовано тим, що він не має фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання дітей у заявленому позивачкою розмірі.

ОСОБА_1 не доведено факт його ухилення від сплати аліментів з 30 червня 2021 року по 30 червня 2024 року, у зв`язку з чим підстави для стягнення заявлених нею сум відсутні.

Зазначив, що після розірвання шлюбу він спілкується з дітьми по телефону, купує їм речі, направляє грошові перекази на ім`я позивачки та її матері, які повинні були б бути використані як аліменти на утримання дітей, також поповнює карту старшого сина ОСОБА_5 на його кишенькові потреби.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі у розмірі по 2500,00 грн на кожну дитину, з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 липня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням встановлених обставин по справі, розміру доходу відповідача, справедливим та об`єктивним розміром аліментів буде 2500 грн на одну дитину щомісяця. При цьому судом також зазначено, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами можливість сплачувати відповідачем аліменти на утримання синів у розмірі, заявленому нею до стягнення, а саме 7500 грн кожну дитину. Також, зважаючи, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів про те, що вона зверталася до платника аліментів щодо їх одержання, проте він ухилявся від їх сплати, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів до пред`явлення позову.

На вказане судове рішення 15 листопада 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Проніна Віра Миколаївна, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів є необґрунтованим та не вмотивованим. Судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що відповідач тривалий час ухиляється від матеріального забезпечення дітей, створення дітям належних умов для життя та розвитку, не допомагає з придбанням побутових речей, продуктів харчування, одягу тощо. Добровільно матеріальної допомоги на дітей не надавав та не надає.

Вона забезпечувала безпечне та повноцінне життя синам, та враховуючи воєнний стан та ситуацію, з розумінням ставилась до обіцянок чоловіка та чекала, що батько дітей компенсує свою частку матеріальних витрат за минулі роки. Однак, відповідач не має наміру утримувати своїх дітей та приймати участь в їх вихованні, доказів сплати аліментів та надання будь-якої допомоги у період 2022 - 2024 роки ОСОБА_2 не надав.

Доводи відповідача про неспроможність утримувати дітей, враховуючи низький рівень доходу, працюючи лише 4 години в день є безпідставними, оскільки він є здоровим та працездатним, отже, має можливість знайти додатковий спосіб заробітку, враховуючи факт погодження на сплату аліментів на двох синів в розмірі 5000,00 грн, щомісячно при його сукупному доході у 4000,00 грн.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що вона тривалий час самостійно утримувала та забезпечувала дітей всім необхідним, однак наразі вона обмежена у можливості надавати двом синам утримання в повному обсязі для їх потреб. ОСОБА_2 , тривалий час уникає виконання своїх батьківських обов`язків відносно дітей. Вона неодноразово намагалась вирішити питання щодо виховання та утримання дітей мирним шляхом, але відповідач не виконує свої обов`язків щодо синів.

01 лютого 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідачкою не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а саме: можливості надання ним допомоги у розмірі 15 000 грн щомісячно, а також ухилення від сплати аліментів у період з 30 червня 2021 року по 30 червня 2024 року.

Він надає матеріальну допомогу синам без прохань колишньої дружини, а саме: дітям оплатив послуги мобільного зв`язку, перерахував кошти на картку сина. Він згоден був оплатити проїзд синів до м. Харкові, проте позивачка проти цього заперечує. Він має намір перерахувати позивачці кошти на банківську картку чи будь-який рахунок, але його прохання повідомити реквізити для сплати коштів ОСОБА_1 залишила без реагування.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не з`явився.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 27 березня 2025 року ОСОБА_2 отримав 07 грудня 2024 року (а.с.124).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Проніну В. М., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 лютого 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2020 року (а. с. 16).

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8,9).

Діти зареєстровані разом із ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 18).

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 20).

Відповідно до Довідки від 02 серпня 2024 року, виданої ФО-П ОСОБА_6 ОСОБА_2 з 06 грудня 2022 року працює на посаді водія неповний робочий день (4 години у день). Дохід за період з 01 серпня 2023 року по 31 липня 2024 року склав 43 817, 81 грн, до виплати - 35273,33 (а.с.52).

ОСОБА_2 здійснював на користь ОСОБА_1 перекази коштів з призначенням «аліменти»: 25 вересня 2020 року в розмірі 2500 грн ( за серпень 2020 року), 23 листопада 2020 року - 4000,00 грн (вересень 2020 року та жовтень 2020 року), 22 грудня 2020 року - 2500 грн (за листопад 2020 року), 29 січня 2021 року - 2500 грн ( за грудень 2020 року), 12 лютого 2021 року - 2500 грн (за січень 2021 року), 15 березня 2021 року - 2500 грн (за лютий 2021 року), 16 квітня 2021 року - 2500 грн (за березень 2021 року), 16 червня 2021 року - 3000 грн (за травень 2021 року), 21 липня 2021 року - 2000 грн, 20 січня 2022 року - 2500 грн, 16 лютого 2022 року - 2500 грн (а. с.56 - 59).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1-2 статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частиною 1 статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Також відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу на місяць в розмірі 2920 грн, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 грн, дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн.

Аналогічні положення містить стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», яким установлено прожитковий мінімум на одну особу на місяць основних соціальних і демографічних груп населення з 1 січня 2025 року.

Таким чином, державою щорічно встановлюється прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення для загальної оцінки рівня життя в Україні.

Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, в той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини.

Судова практика містить висновки щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18, від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20).

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Суд виходить з принципу захисту інтересів дітей, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їхньої життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вони б мали тоді, коли утримувались обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей та отримання ними надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Оскільки утримання дитини є обов`язком обох батьків, враховуючи матеріальне становище платника аліментів, розмір заробітної плати відповідача на місяць, встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей на 2024 - 2025 року, судова колегія погоджується з висновками суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 2500,00 грн на кожну дитину.

У частині вимог про стягнення аліментів за період з 30 червня 2021 року по 30 червня 2024 року суд виходить з такого.

Відповідно до статті 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Матеріали справи не містять жодних доказів, що позивачка вживала до подачі вказаного позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні частини 2 ст.191 СК України.

Даних, що ОСОБА_1 зверталась до ОСОБА_2 , у позасудовому порядку намагалась вирішити спір мирним шляхом з батьком дитини, а відповідач відмовлявся брати участь у грошовому забезпеченні дитини матеріали справи не містять. Відповідні листи, скріншоти листування в месенджерах та соціальних мережах тощо відсутні.

Навпроти, відповідач в добровільному порядку надавав допомогу дітям шляхом переказу коштів, що виключає застосування частини 2 статті 191 СК України.

Таким чином, підстави для стягнення аліментів з відповідача за попередній період відсутні, а тому позовні вимоги в оскаржуваній частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук