Справа № 756/7825/24
Провадження 2/127/4628/24
У Х В А Л А

25 березня 2025 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Сунько Я.Р.

провівши підготовче засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області з 17.01.2025 року знаходиться цивільна справа № 756/7825/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 1 335 005, 22 грн. за договором позики № 18/06/2021-213 від 18.06.2021 року.

Справа розглядається а правилами загального позовного провадження викликом учасників справи.

В підготовчому засіданні 25.03.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Говор Д.І. заявив клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, у зв`язку з тим, що п.7.1 договору позики встановлений порядок вирішення спорів у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, що є третейською угодою (а.с. 147-148 т. 2).

В підготовчому засіданні представник позивача адвокат Ковтун Л.В. заперечила щодо залишення позову без розгляду, також подала письмові заперечення (а.с. 180-183 т.2). Суду пояснила, що позивач звернувся за захистом свого права саме до суду загальної юрисдикції, що відповідає принципам цивільного судочинства і обмеження його у праві на звернення до суду за захистом є недопустимим.

В підготовчому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав. Суду пояснив, що при укладенні договору позики йому не були відомі наслідки укладення третейського застереження, тому просив захистити його порушене право.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що 18.06.2021 року між ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_1 (позикодавець) був укладений договір позики № 18/06/2021-213, згідно з яким позикодавець передав позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 135 850 грн., що еквівалентно 5 000 доларам США, згідно курсу НБУ на дату укладення договору 27,17 грн за 1 долар США, позичальник зобов`язалась повернути позикодавцеві отримані грошові кошти у строк та на умовах, передбачених даним договором (п.1.1).

Договір позики укладений в електронному вигляді за допомогою сервісу https://paperless.com.ua/ з використанням електронних цифрових підписів сторін. Підписання договору сторонами у паперовій формі відбувається за взаємною згодою і не є обов`язковим (п.8.1).

Повернення грошових коштів позики здійснюється 25.06.2022 року в національній валюті гривні в еквіваленті 5 000 доларів США згідно курсу НБУ, встановленого на дату перерахування позикодавцю (п.1.3).

Згідно п. 7.1 договору, сторонами погоджено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди.

Також у п.7.1 договору сторони погодили, що умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору, що відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».

Закон України «Про третейські суди» регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб.

Завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону (ст. 3 зазначеного Закону).

До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Третейська угода є правочином, на яку розповсюджуються загальні правила ЦКУ щодо недопустимості односторонньої відмови від її виконання, тому позивач за наявності третейської угоди не має права вимагати розгляду спору у державному суді без згоди на це відповідача. Третейська угода або застереження про розгляд спорів у третейському суді не позбавляє позивача конституційного права на захист, а є обраним позивачем при укладенні третейського застереження видом захисту, про що вказано у рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 року № 1-рп/2008, постанові Касаційного господарського суду від 21.12.2028 року у справі № 913/17/18.

Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно з ч. 4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. За змістом ч.6 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У ч.3 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Водночас право на звернення до суду не є абсолютним (рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ)/2021). Держава може регулювати право на доступ до суду та судочинство і встановлювати такі межі доступу до суду, які хоч і будуть обмежувати право на суд, але будуть пропорційними до тої мети, якої прагне досягнути держава, і не будуть порушувати сутнісний зміст права на доступ до суду.

Більш того, у своїй практиці ЄСПЛ також неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ч.1 ст.6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Проте право доступу до суду не має обмежуватися таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження буде відповідати ст. 6, лише якщо воно переслідує легітимну мету та є розумно пропорційним до поставленої мети (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany [GC], 42527/98, § 44, ECHR 2001-VIII; Waite and Kennedy v. Germany [GC], no. 26083/94, § 59, ECHR 1999-1; T.P. and KM. v. the United Kingdom [GC], no. 28945/95, § 98, ECHR 2001-V; Zand Others v. the United Kingdom [GC], no. 29392/95, § 93, ECHR 2001-V).

У рішенні від 10.01.2008 №1-рп/2008 Конституційний Суд України посилається на те, що можливість передачі державою на розгляд третейських судів спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин визнана зарубіжною практикою, заснованою, в тому числі, на міжнародному праві. Загальні засади арбітражного розгляду цих спорів визначені Європейською конвенцією про зовнішньо торговельний арбітраж від 21.04.1961 та рекомендовані державам Арбітражним регламентом Комісії ООН з права міжнародної торгівлі (ЮНСІТРАЛ) від 15.06.1976. Практика ЄСПЛ свідчить, що звернення фізичних та / або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (рішення у справі "Девір протии Бельгії" від 27.02.1980).

Таким чином, третейський суд відповідає поняттю "суду" в розумінні ч.1 ст.6 Конвенції. Аналогічний висновок викладений у п.75 постанови Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №870/89/20.

У даній справі сторони уклали договір позики, в п. 7.1 якого погодили, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв`язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків.

Відповідно до ст.6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК).

Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати:

- можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору);

- можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Укладаючи 18.06.2021 року договір позики сторони діяли на власний розсуд. ОСОБА_1 не був позбавлений можливості запропонувати зміни до проєкту договору, а в разі незгоди з його умовами чи неузгодження окремих умов, зокрема щодо третейського застереження, мав право не укладати договір позики з ОСОБА_2 .

Отже, сторони вільно та свідомо встановили альтернативний порядок вирішення спорів за договором позики шляхом передання їх на розгляд постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Обмежень на звернення ОСОБА_1 за захистом до третейського суду в судовому засіданні не було встановлено.

Окрім того, 30.08.2024 року Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 911/1766/22 досліджував питання щодо розгляду спорів третейськими судами під час воєнного стану і дійшов висновку, що ст.26 Закону "Про правовий режим воєнного стану" не встановлює заборону третейського розгляду справ.

Розгляд справи третейським судом за добровільним волевиявленням сторін (на підставі укладеної третейської угоди) жодним чином не обмежує гарантії праві та свобод людини і громадянина, права і законні інтереси юридичних осіб, а положення вказаного закону спрямовані саме на недопущення звуження таких гарантій у сфері судочинства

Пунктом 6 частини 1 статті 257 ЦПК України передбачено: суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Не задоволення заяви про залишення позову без розгляду може бути підставою для скасування рішення місцевого суду (постанови Касаційного господарського суду від 23.05.2018 року № 910/21409/16, від 21.12.2018 № 913/17/18, від 05.02.2019 № 913/783/17).

Враховуючи наведені обставини і норми закону, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики слді залишити без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 257 ч. 1 п. 6, 259, 260 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 15 днів відповідно до вимог ст.ст. 357, 358 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 27 березня 2025 року.

Суддя: