КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 757/8990/24-ц Апеляційне провадження № 22-ц/824/1631/2025Головуючий у суді першої інстанції - Ільєва Т.Г. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» (далі - ТОВ «Новосервіс») звернулося до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новосервіс» заборгованість за надані послуги у розмірі 54 437,12 грн. за квартиру АДРЕСА_1 за період з 01.10.2019 по 31.01.2024.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалося на те, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Між позивачем та відповідачем був укладений договір № 207-076/1 від 12.09.2019, предметом якого є надання житлово-комунальних послуг, в т.ч. послуг з утримання будинку, прибудинкової території, послуг з управління, послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, опалення, постачання гарячої води, додаткових послуг за вказаною адресою. За період з 01.10.2019 по 31.01.2024 відповідач визнавав заборгованість, здійснював оплату, проте у зв`язку із неналежним виконанням договору у відповідача утворилася заборгованість, що слугувало підставою для звернення до суду з позовом.

Рішенням Печерського районного суду Київської області від 03.06.2024 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новосервіс» заборгованість за надані послуги у розмірі 54 537, 12 грн. за квартиру АДРЕСА_1 за період з 01.10.2019 по 31.01.2024 (т. 1 а.с. 169-174).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати неустойкою (штрафом) різницю між нарахуваннями до та після 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим для послуг з обслуговування та додаткових послуг згідно договору № 207-076/1 від 12.09.2019 та скорегувати загальну суму боргу на 3433,44 грн., а також визнати неправомірним підвищення тарифу на додаткові послуги з 01.01.2024 та скорегувати загальну суму стягнення на 172,67 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не був проведений всебічний, повний та об`єктивний розгляд цієї справи, адже суд не надав можливості подати докази на спростування позовних вимог, відмовивши в клопотанні про витребування доказів. Вказує, що серед додатків до позовної заяви відсутні рахунки позивача на оплату послуг за спірний період, а без них неможливо перевірити відповідність щомісячних нарахувань укладеному між сторонами договору № 207-076/1 від 12.09.2019.

Посилається на те, що суд першої інстанції встановив, що заборгованість за надані послуги охоплює період з 01.10.2019 по 31.01.2024 та в цей період відповідач визнавав заборгованість та здійснював оплату, однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження такого висновку. Зазначає, що три роки рахунки ним не визнаються, оскільки вони не відповідають вимогам чинного законодавства. При цьому, послуги надаються позивачем неякісно, неналежно.

Вказує, що ним не оскаржується вартість послуг згідно п. 3.1. Договору, які б ним оплачувались, однак у порушення вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» та Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» № 206 від 05.03.2022, позивачем були нараховані штрафи за послуги з обслуговування та додаткові послуги. Посилається, що до спірних правовідносин слід застосувати правову позицію Київського апеляційного суду, викладена у постанові від 21.07.2021 у справі № 752/24896/20. Зазначає, що укладений договір між сторонами був безальтернативний і нав`язаний забудовником, тому необхідні формальності були виконані та спочатку рахунки на оплату сплачувались. Пункт 3.2. Договору суперечить вимогам статті 10 Закону України «Про комунальні послуги», оскільки вартість послуг була змінена в односторонньому порядку.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22.10.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

30.10.2024 копію апеляційної скарги з додатками та копії ухвал суду направлено на адресу учасників справи.

04.11.2024 до суду надійшов відзив, у якому представник позивача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 05.11.2019 № 2811, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О. М., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2019 № 187545073 (т.1 а.с. 10-24).

12.09.2019 між ТОВ «НОВОСЕРВІС» та ОСОБА_1 було укладено договір № 207-076/1 від 12.09.2019, предметом якого є надання житлово-комунальних послуг, в т.ч. послуг з утримання будинку, прибудинкової території, послуг з управління, послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, опалення, постачання гарячої води, додаткових послуг (далі - житлово-комунальні послуги) у житловому будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 25-31).

01.10.2019 складений акт приймання-передачі житлової частини будинку № 2 за ГП житлового комплексу з об`єктами соціально-громадського призначення та паркінгом по АДРЕСА_1 від ТОВ «Сервіс -Технобуд», ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс», ТОВ «Будівельна компанія «Девенстрой» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» для подальшого приймання, експлуатації та обслуговування будинку (т.1 а.с. 7-9).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (пункт 5); послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору (пункт 12).

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 5 цього Закону до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; а також комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами..

Згідно пункту 5 частини другої статті 7 зазначеного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до статті 12 Закону № 2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Відповідно до пунктів 1, 2 та 3 частини першої статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

У статті 11 цього Закону визначено, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором (частина перша). При цьому, п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Як вірно встановив суд першої інстанції, 12.09.2019 між ТОВ «НОВОСЕРВІС» та ОСОБА_1 було укладено договір № 207-076/1 від 12.09.2019 (далі - Договір).

Як убачається із п. 2.1. Договору, предметом цього Договору є надання виконавцем передбачених п. 7 Договору послуг, а споживачем своєчасної оплати цих послуг.

У пункті 3.1. Договору зазначено, що на момент підписання сторонами цього Договору вартість послуг з обслуговування та додаткових послуг становить: послуги з обслуговування - 14,43 грн. на місяць при оплаті до 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим та 15,25 грн. на місяць при оплаті після 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим; додаткові послуги - 10,34 грн. на місяць при оплаті до 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим та 10,86 грн. на місяць при оплаті після 20-го числа місяця, що настає з розрахунковим.

Відповідно до приписів п. 3.2. Договору, вартість та/або перелік послуг можуть бути обґрунтовано змінені (збільшені або зменшені) за рішенням керівника виконавця.

Згідно п. 3.5. Договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 20-го числа місця, що настає за розрахунковим, на підставі рахунку, виставленого виконавцем.

За вимог п. 4.2.1. Договору, споживач зобов`язується оплачувати послуги (компенсувати витрати виконавця з оплати комунальних послуг) в установлені цим Договором та чинним законодавством України строки та порядку.

Таким чином, уклавши договір про надання житлово-комунальних послуг сторони погодились з усіма істотними умовами договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення ст. 530 ЦК України визначають, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Згідно з ч. ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Як встановив суд першої інстанції, в укладеному договорі сторони погодили, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 20-го числа місця, що настає за розрахунковим, на підставі рахунку, виставленого виконавцем. Водночас визначили, що за умов внесення споживачем оплати спожитих послуг до 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим діє один тариф, а за умови оплати спожитих послуг після 20-го числа місяця, що настає з розрахунковим, діє більший тариф.

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.02.2011 № 140 «Про впорядкування нарахування плати за житлово-комунальні послуги в м. Києві», виконавці житлово-комунальних послуг (послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, централізованого постачання холодної і гарячої води та водовідведення холодної та гарячої води, централізованого опалення) застосовують тарифи для здійснення розрахунків з населенням за спожиті послуги в залежності від терміну оплати останнім (не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим) починаючи з лютого 2011 року. У разі оплати населенням житлово-комунальних послуг до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим включно (незалежно від святкових та вихідних днів), нарахування за житлово-комунальні послуги за наступний за розрахунковим місяць здійснювати за тарифами, встановленими для розрахунків з населенням з оплатою останнім до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. У разі оплати населенням житлово-комунальних послуг після 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, нарахування за житлово-комунальні послуги за наступний за розрахунковим місяць здійснювати за тарифами, встановленими для розрахунків з населенням з оплатою останнім після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим;

За змістом ст. ст. 67, 68, 162 ЖК України наймач чи власник житла зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги по затвердженим тарифам. Плата за комунальні послуги вноситься щомісячно.

Таким чином, з огляду на умови договору та норми законодавства споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, на тих умовах та в строки, які визначені умовами договору або врегульовані нормами чинного законодавства.

Звертаючись до суд першої інстанції з позов про стягнення заборгованості, ТОВ «НОВОСЕРВІС» посилалося на те, що у зв`язку із неналежним виконанням умов Договору у відповідача утворилась заборгованість.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зазначав про те, що позивач у порушення вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» та Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» № 206 від 05.03.2022, нарахував штрафи 5,68% та 5,03% за послуги з обслуговування та додаткові послуги.

При цьому, відповідач, як і в заявах до суду першої інстанції, так і в апеляційній скарзі зазначав, що у спірний період в добровільному порядку заборгованість за спожиті житлово-комунальні ним не сплачувалася, оскільки позивачем було включено на рахунків на оплату штрафи за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, що суперечить зазначеним вимогам законодавства.

Згідно положень ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений зговором або законом.

Дійсно, відповідно до підпункту 3 пункту 3 Розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Також, згідно положень Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» № 206 від 05.03.2022, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

У даній цивільній справі, як вірно встановив суд першої інстанції, між сторонами було укладено договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем. Як убачається із умов укладеного між сторонами договору, виконавцем при нарахуванні щомісячної плати застосовувався тариф на оплату спожитих комунальних послуг, як це передбачено п. 3.1. Договору, тобто зважаючи на строк внесення щомісячного платежу: до 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим діє один тариф або після 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим. Внесення оплати за спожиті комунальні послуги після 20-го числа місяця, що настає з розрахунковим, зумовлювало застосування іншого тарифу, а не нарахування штрафу, як про це зазначає апелянт.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апелянта у цій частині, оскільки ОСОБА_1 помилково ототожнює застосування підвищених тарифів у разі несвоєчасної оплати житлово-комунальних послуг, що передбачено умовами укладеного між сторонами договору, та нарахування (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Посилання останнього на Закон № 530-IX та Постанову № 206 є безпідставним, оскільки зазначені норми не містять заборони застосування під час карантину та воєнного стану підвищеного тарифу, проте укладений між сторонами договір урегульовує умови, за яких застосовується підвищений тариф.

При цьому, нерелевантною до спірних правовідносин є позиція Київського апеляційного суду, викладена у постанові від 21.07.2021 у справі № 752/24896/20, оскільки у межах вказаної цивільної справи досліджувалась правомірність нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, з посиланням на Закон № 530-IX та Постанову № 206. Водночас, суд першої інстанції ухвалюючи рішення у даній цивільній справі вирішував вимоги про стягнення основної заборгованості.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять доказів належного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за укладеним договором, в результаті чого утворилась заборгованість, розмір якої апелянтом не спростовано, відтак ТОВ «НОВОСЕРВІС» обґрунтовано заявлено позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 54 537,12 грн.

Щодо доводів відповідача про те, що суд першої інстанції не надав можливості подати докази на спростування позовних вимог, відмовивши в клопотанні про витребування доказів, колегія суддів зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості заявити таке клопотання повторно.

Окрім цього, колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що відсутні рахунки позивача на оплату послуг за спірний період, а без них неможливо перевірити відповідність щомісячних нарахувань укладеному між сторонами договору № 207-076/1 від 12.09.2019, оскільки матеріали справи містять розрахунок заборгованості, у якому відображена інформація щодо щомісячних нарахувань за оплату комунальних послуг (т. 1 а.с. 106-107).

В частині доводів відповідача про те, що пункт 3.2. Договору суперечить вимогам статті 10 Закону України «Про комунальні послуги», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Ціна послуг, порядок оплати послуг є істотними умовами договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (частина четверта статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Як убачається із положень статті 10 Закону України «Про комунальні послуги», ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.

В частині третій указаної статті визначено, що ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає:

1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем;

2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.

З положень пунктів 2.1.1, 2.1.2. Договору убачається, що послугами з обслуговування є послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, перелік визначений в статті 7 Договору, а до додаткових послуг входить забезпечення утримання служби консьєржів у будинку та/або контрольно-пропускного пункту в`їзду на територію, патрульної служби в будинку і на території, об`єктів зеленого господарства та інших об`єктів благоустрою на прилеглих територіях житлового комплексу.

Як вбачається із пункту 3.1. Договору, вартість послуг з обслуговування та додаткових послуг визначена за домовленість сторін.

У пункті 3.2. Договору, споживач та виконавець погодили, що вартість та/або перелік послуг можуть бути обґрунтовано змінені (збільшені або зменшені) за рішенням керівника виконавця на умовах.

Отже, договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між позивачем та відповідачем, не суперечить положенням статті 10 Закону України «Про комунальні послуги», оскільки перелік та вартість послуг за указаним договором не відноситься до таких, які регулюються законом, відтак договір є обов`язковим для виконання як позивачем, так і відповідачем. При цьому, ОСОБА_1 уклавши договір про надання послуг, погодився з умовами зміни вартості та/або переліку послуг.

Щодо доводів апелянта про надання неякісних послуг виконавцем суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Статтею 18 Закону України «Про житло-комунальні послуги» встановлено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано належних доказів ненадання або неякісного надання ТОВ «НОВОСЕРВІС», оскільки з матеріалів справи не вбачається, що позивачем складено акт-претензію чи викликано представника управителя.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Інші доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують обґрунтованість позовних вимог ТОВ «НОВОСЕРВІС» про стягнення заборгованості.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Разом з тим, як вбачається зі змісту відзиву представника позивача ТОВ «НОВОСЕРВІС» - адвоката Бабур О.П. на апеляційну скаргу, остання просить суд апеляційної інстанції: стягнути з апелянта на користь ТОВ «НОВОСЕРВІС» судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

На підтвердження заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу позивачем до відзиву було наступні докази:

- договір про надання правової допомоги від 01.01.2023, укладений між адвокатом Бабур О.П. та ТОВ «НОВОСЕРВІС», відповідно до умов якого сторони домовились, що за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін та в ньому вказується обсяг наданої адвокат юридичної допомоги і її вартість;

- додаткову угоду про внесення змін до договору про надання правоовї допомоги від 01.01.2023;

- акт прийому-передачі наданих послуг професійної правничої допомоги від 25.10.2024, наданих адвокатом Бабур О.П. клієнту ТОВ «НОВОСЕРВІС на загальну суму 15 000,00 грн.;

Так, згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 по справі №640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України, п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Разом з тим, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 в справі № 910/12876/19.

При цьому, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.

Таким чином, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції до 5000 грн. 00 коп.

За таких обставин, ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, враховуючи обсяг наданих послуг та характер виконаних робіт адвокатом Бабур О.П. в суді апеляційної інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» 5 000,00 грн. на відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС» витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС», , адреса: 01103, м. Київ, вул. Драгомирова, буд. 16, прим. 270.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова