П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Київ

Справа № 757/13158/24

Провадження: № 22-ц/824/4212/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Нежури В.А., Соколової В. В.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Пилипенка Сергія Валентиновича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання,

у с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач не виконує рішення суду про стягнення на її користь суми у розмірі 475 482, 37 грн, у зв`язку з чим, просила суд стягнути з відповідача суму трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання перед нею щодо виконання рішення Печерського району від 18 січня 2022 року у справі № 757/13450/20-ц про стягнення грошових коштів у розмірі 475 482, 37 грн, які ТОВ «Кей-Колект» не виплатив і станом на день подання цього позову (починаючи з 11 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року), передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 118 258, 12 грн, з яких: 90 347, 00 грн - інфляційні втрати та 27 911,12 грн - 3 % річних, а також судовий збір - 1 211, 20 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Пилипенко С. В. в інтересах ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що саме в момент набрання рішенням суду законної сили особа дізнається про володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути це майно іншій особі. Отже, з огляду на те, що рішення Печерського районного суду м.Києва від 18 січня 2022 року набрало законної сили 18 лютого 2022 року, відповідно з цього моменту отримані ТОВ «Кей-Колект» на виконання договору про припинення зобов`язання переданням відступного грошові кошти ОСОБА_1 набули статусу таких, що набуті без достатньої правової підстави, і саме з цього моменту у ТОВ «Кей-Колект» виник обов`язок з їх повернення власнику.

В той же час, звертає увагу, що позивачкою, при зверненні до суду з позовом, не надано жодних доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачем зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів, яке б слугувало стягненню сум, передбачених статею 625 ЦК України. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, в тому числі, після ухвалення судового рішення від 18.01.2022 року та фактичного не повернення коштів, в тому числі в рамках відкритого виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного рішення. Крім того, вважає неспівмірним стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Довгопола К. А. в інтересах ОСОБА_1 вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначила, що відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду, від яких пізніше було відступлено. Зазначає, що передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника , який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. Крім того, просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

Від адвоката Пилипенка С. В. в інтересах ТОВ «Кей-Колект» надійшли заперечення щодо заявлених адвокатом Довгополою К. А. витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, які обґрунтовані тим, що справа є незначної складності, оскільки з питань, що постали при її вирішенні є стала судова практика, а відзив на апеляційну скаргу містить загальні положення діючого законодавства.

В судовому засіданні адвокат Пилипенко С. В. в інтересах ТОВ «Кей-Колект» підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.

Адвокат Киричук Н. В. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, крім того, просила вирішити питання щодо стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом 22 жовтня 2007 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0, згідно з яким кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 530 000 грн.

У забезпечення виконання цього кредитного договору від 22 жовтня 2007 року, ОСОБА_1 та АКБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки від 22 жовтня 2007 року та договір поруки № 151722 від 22 жовтня 2007 року.

На підставі договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року статус кредитора за договором про надання споживчого кредиту №0 від 22 жовтня 2007 року набуло ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 не виконував своїх зобов`язань за даним кредитним договором ще з 2010 року, ТОВ «Кей-Колект» звернулося із письмовим листом від 23 червня 2016 року до поручителя ОСОБА_1 із вимогою про усунення порушень основного зобов`язання.

12 квітня 2017 року ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір №0/733535 про припинення зобов`язання переданням відступного за договором про надання споживчого кредиту №0 від 22 жовтня 2007 року.

24 грудня 2019 року рішенням Полонського районного суду Хмельницької області у справі № 681/1548/19 задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Кей-Колект» про визнання поруки припиненою: визнано припиненим договір поруки № 151722 від 22 жовтня 2007 року, укладений ОСОБА_1 та АКБ «Укрсиббанк» з 22 квітня 2015 року, рішення набрало законної сили 28 січня 2020 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/13450/20-ц від 18 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: присуджено стягнути з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 475 482, 37 грн, судовий збір у розмірі 3 122, 29 грн, рішення набрало законної сили 18 лютого 2022 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що станом на 23 лютого 2022 року рішення суду у справі 757/13450/20-ц не виконано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми виникає з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача, тобто з моменту самого факту прострочення. У спорі сторін часом безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача є момент отримання коштів, що відбулося 12 квітня 2017 року,

Проте, колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно потерпілому.

Разом з тим, згідно із частиною третьою статті 1212 ЦК України, правила про зобов`язання, що виникають із безпідставного набуття майна, застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У випадках, передбачених частиною третьою статті 1212 ЦК України, юридичним фактом, який породжує кондикційне зобов`язання, як правило, є рішення суду. Тому саме в момент набрання рішенням суду законної сили особа дізнається про володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути це майно іншій особі. У такій правовій ситуації суд у власному рішенні констатує безпідставність набуття особою майна та підтверджує відсутність юридичних підстав для його збереження такою особою надалі, а тому з моменту набрання ним законної сили особа в конкретному випадку достеменно може вважатися обізнаною про своє володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути майно іншій особі.

Такий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21.

Як зазначено вище, 24 грудня 2019 року рішенням Полонського районного суду Хмельницької області у справі № 681/1548/19 задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Кей-Колект» про визнання поруки припиненою: визнано припиненим договір поруки № 151722 від 22 жовтня 2007 року, укладений ОСОБА_1 та АКБ «Укрсиббанк» з 22 квітня 2015 року, рішення набрало законної сили 28 січня 2020 року.

Ураховуючи наведене, у цій справі моментом, з якого відповідач дізнався про безпідставність одержання грошових коштів позивача, є дата набрання законної сили заочним рішенням Полонського районного суду Хмельницької області у справі № 681/1548/19 від 24 грудня 2019 року, а саме 28 січня 2020 року.

Положеннями 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, виходячи зі змісту ст. 11 ЦПК, суд не має виходити за межі позовних вимог.

З матеріалів справи слідує, що позивачка звернулася з вимогою про застосування положень статті 625 ЦК України із 11 березня 2020 року, що узгоджується з її попередніми вимогами у справі № 757/13450/20-ц, де вона просила стягнути кошти, збережені без достатньої правової підстави, а також застосувати наслідки прострочення грошового зобов`язання до 10 березня 2020 року, у задоволенні яких судом було відмовлено.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги, проте помилково визначив момент виникнення обов`язку боржника щодо сплати суми інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Зокрема, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22, згідно з якою:«передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача».

Проте, колегія суддів вважає за необхідне застосувати актуальну правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 з огляду на релевантість обставин цієї конкретної справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року підлягає зміні шляхом викладення його в редакції цієї постанови, а самев частині визначення моменту виникнення обов`язку боржника щодо сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних з дати набрання законної сили рішенням суду, що встановив безпідставність одержання відповідачем грошових коштів позивача, тобто, з 28 січня 2020 року. При цьому, розмір зобов`язання відповідача встановлений судом першої інстанції, залишається незмінним.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів відмічає наступне.

Так, доводи відповідача щодо неправильного застосування судом норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Однак, відповідач помилково виходить з того, що згідно наведених правових висновків Верховного Суду його обов`язок повернути безпідставно набуте майно виник з моменту набрання законної сили рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року, яким стягнуто з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 475 482 грн 37 коп. Адже, моментом, з якого відповідач дізнався про безпідставність одержання ним грошових коштів, є саме набрання законної сили заочним рішенням Полонського районного суду Хмельницької області у справі № 681/1548/19 від 24 грудня 2019 року, тобто, 28 січня 2020 року.

Перевіряючи висновки суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

Згідно ч.4 ст.141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

З матеріалів справи убачається, що 22 серпня 2024 року представником позивачки було подано заяву про стягнення понесених судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 20 000 грн та до неї було надано такі підтверджуючі документи: копія договору про надання правничої допомоги №05/2024 від 27.02.2024; копія додаткової угоди № 01 від 15 березня березня 2024 року; рахунком фактурою №01-05/2024 від 15 березня 2024 року;рахунком фактурою №02-05/2024 від 19 серпня 2024 року; квитанцією від 22 серпня 2024 року.

З договору про надання правничої допомоги від 27.02.2024 року убачається, що сторони погодили фіксований розмір гонорару у розмірі 20 000 грн.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі N? 755/9215/15-ц (провадження N? 14-382ц19) вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п?ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов?язок обгрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов?язок доведення їх неспівмірності.

При цьому, колегія суддів , прослухавши в системі ЄСІТС аудіо-запис судового засідання в суді першої інстанції від 09.10.2024 року, відмічає, що відповідач скористався правом та висловив заперечення щодо заявленого позивачкою розміру витрат на правничу допомогу, однак, така обставина залишена судом першої інстанції поза увагою.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Колегія суддів доходить висновку, що витрати на правничу допомогу, які суд стягнув з відповідача, є явно неспіврозмірними із складністю виконаної адвокатом роботи, її обсягом та часом, витраченим на її виконання. Оскільки категорія даної справи є нескладною, ураховуючи, щоз приводу питань, які постали при її вирішенні є наявна усталена судова практика, через що складання позовної заяви не потребувало витрачання значного часу та поглибленого вивчення нормативної бази, відтак, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з ТОВ «Кей Колект» на користь ОСОБА_1 з 20 000 грн до 10 000 грн.

Крім того, з відзиву на апеляційну скаргу убачається, що адвокат Довгопола К. А. в інтересах ОСОБА_1 зазначила про понесення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

Дані кошти позивачка перерахувала АО «Сергійчук та партнери», що підтверджується платіжною інструкцією № 2 від 25 лютого 2025 року.

На підтвердження витрат, понесних на правничу допомогу надано: додаткову угоду № 02 від 20 лютого 2025 року до договору № 05/2024 про надання правової допомоги від 27 лютого 2024 року; рахунок-фактуру № 03-05/24 від 21 лютого 2025 року; акт прийому-передачі наданих послуг від 25 лютого 2025 року.

04 березня 2025 року адвокат Пилипенко С. В. в інтересах ТОВ «Кей Колект» подав до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.

Оцінюючи обсяг робіт наданих адвокатом, колегія суддів, ураховуючи заперечення відповідача, вважає, що в даному випадку, витрати на правову допомогу за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 10 000 грн, не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат, ураховуючи, що у даній справи було проведно лише одне судове засідання, що вказує на незначну складність справи, а відтак заявлений ОСОБА_1 розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів, з урахуванням критеріїв обґрунтованості та пропорційності (співмірності), доходить висновку про стягнення з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Пилипенка Сергія Валентиновича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Зменшити розмір витрат на правничу допомогу який підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 з 20 000 (двадцяти тисяч) грн до 10 000 (десяти тисяч) грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (, вул. Менделєєва, буд. 12, оф. 94/1, м. Київ, 01103) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 01 квітня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова