Провадження № 2/344/370/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

19 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано «…Я- ОСОБА_1 07.02.2008 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , і перебувала з ним у шлюбі до 19.07.2012. Від цього шлюбу у нас є дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і який даний час проживає разом зі мною. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.06.2012 шлюб між мною та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.06.2012. Я, як мати дитини, і до розірвання шлюбу несла увесь тягар по вихованню та утриманню дитини, оплаті комунально-побутових послуг, вартості послуг закладів освіти, забезпеченні необхідних життєвих потреб дитини. Проте, батько дитини, незважаючи на неодноразові звернення, добровільно приймати участь в утриманні дитини та вихованні дитини відмовляється. Починаючи з 2010 року ОСОБА_2 не спілкується з нашим сином, не проявляє до нього батьківської турботи, не відвідує його, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на його виховання. Будь-яких перешкод щодо спілкування з нашим сином по відношенню до відповідача мною не вчинялось. Про факт самоусунення Відповідача від виконання батьківських обов`язків свідчить довідка видана Драгомирчанською гімназією Івано-Франківської міської ради № 01- 17/107 від 24.10.2023. Зокрема - «протягом навчання дитини в гімназії батько ОСОБА_3 не цікавиться навчанням і вихованням, не відвідував батьківських зборів та виховних заходів.» Таким чином, Відповідач - батько дитини, свідомо нехтує та ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина, тобто свідомо самоусунувся від виховання та утримання свого сина…».

Представник позивача просив про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримали, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Зазначив в заяві «…оскільки, висновок органу опіки від 26.07.2024 № 904 містить суперечливі висновки та не враховує пояснень та думки дитини до факту позбавлення батьківських прав, крім того в основу висновку покладено електронний лист суперечливого змісту, який не підписаний належним чином (відсутній підпис КЕП). При цьому відповідач на засіданні комісії не з`являвся, письмових заперечень не надавав. Так само байдуже відноситься і до судового процесу…».

Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву чи заперечення на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило.

Відповідно до п. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторони перебували в шлюбі.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 батьками зареєстровано сторін спору.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.06.2012 року шлюб сторін розірвано,вирішено стягувати з відповідача аліменти в розмірі 600 грн.

Згідно довідки від 24.10.2023 №01-17/107 ОСОБА_3 дійсно навчається у Драгомирчанській гімназії. Протягом навчання дитини батько не цікавиться навчанням і вихованням, не відвідував батьківських зборів та виховних заходів.

Виконавчий комітет надав висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. У наданому висновку зазначено «батько ОСОБА_2 у телефонному режимі повідомив, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав... спілкуватись з дитиною у присутності матері не може, оскільки мати хлопчика на нього тисне…».

На адресу Виконавчого комітету направлено пояснювальний лист, де вказав «згоду на позбавлення батьківських прав не даю, на батьківські збори не ходив, бо ніхто не повідомляв. Аліменти платив і платить, до свого сина приходив… свого сина люблю і з позовом не згідний…».

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, а передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пунктах 15, 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так само відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав відповідача, без будь-яких доказів не виконання ним його відповідних обов`язків не сприятиме якнайкращому забезпеченню прав дітей.

Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20).

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Так позивач не надала суду будь-якого доказу неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже процесуальним законом саме на позивача покладаються наслідки невиконання ним обов`язку щодо надання суду доказів не виконання відповідачем його батьківських обов`язків.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бородовський С.О.