Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2025 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Попадюка С.С., за участю секретаря судового засідання Щерби А.В., представника позивачів ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 14.11.2024 року звернулися до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином.

В обґрунтування позову зазначили, що вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 08 квітня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від призначеного покарання з випробувальним строком на 2 роки. Вироком суду встановлено, що 31 грудня 2021 року близько 19 год., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки Chery Tiggo номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Небесної Сотні у м. Полтаві, з боку вул. Стрітенська у напрямку, вул. А. Кукоби, в районі будинку № 66 змінив напрямок свого руху, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку та допустив зіткнення із автомобілем Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , котра рухалась в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля Chery Tiggo номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому середньої третини діафіза лівої великогомілкової кістки зі зміщенням; закритого скалкового черезвертлюгового перелому правої стегнової кістки зі зміщенням; рани м`яких тканин середньої третини лівої гомілки; саден шкіри лобної ділянки справа, правої гомілки і стопи, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, рвано-забійної рани м`яких тканин лобної ділянки, гематом м`яких тканин нижніх повік очей; закритого перелому шилоподібного відростку лівої променевої кістки зі зміщенням; закритого косого перелому IV-ої п`ясткової кістки лівої кисті; закритого перелому медіального виростку правої великогомілкової кістки без зміщення з пошкодженням тіла латерального меніска та зовнішньої латеральної зв`язки правого колінного суглобу, які кваліфікуються, як ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Водій автомобіля Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_4 , внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження у вигляді:черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми мяких тканин надбрівної ділянки зліва, садна шкіри чола та рваної рани мяких тканин правого колінного суглобу, які утворилися від дії тупих предметів та кваліфікуються як ушкодження легкого ступеню тяжкості за ознакою короткочасного розладу здоров`я. Причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків стало порушення водієм автомобіля Chery Tiggo номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , вимог п.п. 10.1., 11.3. Правил дорожнього руху України. Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути зіткнення, шляхом виконання вимог п.п. 10.1., 11.3. Правил дорожнього руху України. Таким чином, своїми діями які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортними засобами, що спричинило потерпілим ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 ушкоджень середнього ступеню тяжкості та ОСОБА_4 ушкоджень легкого ступеню тяжкості, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_7 , тобто вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, їм, цивільним позивачам по справі, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спричинена матеріальна та моральна шкода.

На час вчинення ДТП у водія автомобіля ОСОБА_7 мався поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на ім`я страхувальника, виданий страховиком ПрАТ «УПСК».

Внаслідок ДТП, позивачі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 понесли матеріальні затрати, які виразились в наступному.

В результаті ДТП був пошкоджений автомобіля Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 , що належав на час ДТП ОСОБА_6 .

Відповідно даних Полтавського обласного управління ПрАТ УПСК ринкова вартість автомобіля Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 на час ДТП складала 236 961 грн.

Вартість відновлюваного ремонту вказаного автомобіля складає після ДТП 338 781 грн., а вартість автомобіля після ДТП складає 102 749 грн.

Частину коштів на відновлення автомобіля, а саме 120 000 грн., ОСОБА_6 , було повернуто страховою компанією ПрАТ «УПСК» відповідно до угоди про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування від 25.11.2022 р. між ПрАТ «УАСК» та власником автомобіля ОСОБА_6 .

Тому для повного відновлення пошкодженого ОСОБА_7 її автомобіля потрібно ще 218 781 грн.

Відповідно вартість матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням автомобіля, складає 218 781 грн.

Під час перебування в лікарні, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , частину ліків пришилось купляти за власні кошти. Окрім цього вони потребували додаткового харчування, а тому приходилось придбавати окремі види продуктів харчування, які вони придбавали за власні кошти, через своїх знайомих. Практично чеків на їх придбання в них немає. Орієнтовно ними було витрачено близько 15 тис. грн.

У зв`язку з перебуванням на лікуванні, вони не отримували в повному обсязі заробітну плату, в результаті чого їм не було виплачено відповідно ОСОБА_5 - близько 20 000 грн., та ОСОБА_4 близько 10 000 грн.

Таким чином матеріальна шкода, що була спричинена ОСОБА_10 та ОСОБА_4 і залишилась не відшкодованою складає близько 45 000 грн.

Внаслідок ДТП, ОСОБА_6 , перенесла емоційні страждання із-за пошкодження її автомобіля. Окрім цього вона перенесла і емоційні страждання, так як постраждали її син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_4 , які часто приїздили до неї і надавали допомогу, а інколи навіть забирали до себе, в т.ч. і на лікування. Із-за пошкодження автомобіля вона довгий час не могла поїхати до них і вони не могли приїздити до неї.

Відповідно спричинену їй моральну шкоду вона оцінює в 30 000 грн.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зазнали значної моральної шкоди, яка зокрема полягає в тому, що отримавши тілесні ушкодження різної ступені тяжкості, вони перенесли не тільки значний фізичний біль, але й емоційні страждання. ДТП тимчасово зруйнувала їх нормальне життя, стосунки з рідними, в т.ч. і матір`ю та друзями, обмежило свободу пересування. Розмір завданої моральної шкоди вони визначили в сумі 200 000 грн, а саме: ОСОБА_5 - 120 000 грн.; - ОСОБА_4 - 80 000 грн. Вважають, що такий розмір моральної шкоди допоможе відновленню їх нормального життя та компенсує наслідки завданих страждань які довелося перенести пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою.

Під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , частково було відшкодовано ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, тобто по 25 000 грн. кожному.

А тому залишилась не відшкодованою моральна шкода в сумі 150 000 грн. Відповідно ОСОБА_5 не відшкодовано моральну шкоду в розмірі 95 000 грн., а ОСОБА_4 відповідно 55 000 грн.

Позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , страховою компанією було виплачено відповідно до умов договору страхування матеріальну та моральну шкоду в межах страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування та вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» по 5005 грн. кожному.

На підставі вищенаведеного, позивачі просять суд стягнути з ОСОБА_7 , на користь:

- ОСОБА_6 218 781 грн. як матеріальну шкоду пов`язану із відновлення пошкодженого автомобіля; моральну шкоду в сумі 30 000 грн., а всього 248 781 грн;

- ОСОБА_5 - 125 000 грн., в т.ч. за спричинену матеріальну шкоду - 30 000 грн. та моральну шкоду - 95 000 грн.;

- ОСОБА_4 - 70 000 грн., в т.ч. за спричинену матеріальну шкоду - 55 000 грн., та моральну шкоду 15 000 грн.

Ухвалою від 20.11.2024 відкрито провадження в даній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22.01.2025 закрито підготовче провадження у справи та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що відповідачем лише частково відшкодовано позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 моральну шкоду, матеріальна шкода їм не відшкодована, а позивачу ОСОБА_6 взагалі шкода не відшкодована. Уточнив розмір матеріальної шкоди, завданої позивачу ОСОБА_6 , визначивши його в сумі 116961,00 грн. В іншій частині позовні вимоги позивачів просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача адвокати Юхимович С.А., Юхимович В.Ф. в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечили частково. Вважають, що заявлена позивачем ОСОБА_6 вимога про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 116961,00 грн. є завищеною. Відповідачем визнається вимога про стягнення з нього шкоди, пов`язаної із пошкодженням транспортного засобу , належного позивачу ОСОБА_6 внаслідок ДТП, у розмірі 14211,77 коп. Вимоги ж позивача ОСОБА_6 про стягнення з відповідача моральної шкоди нічим не обґрунтовані, носять декларативний характер. Стосовно позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди зазначили, що позивачами не підтверджено розмір понесених фактичних витрат, не додано чіткого розрахунку розміру втраченого заробітку, не доведено заподіяння позивачам моральної шкоди. Також просять врахувати, що у вироку суду зазначено, що обвинувачений відшкодував збитки, щиро розкаявся. У зв`язку з цим, просять у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивачів та представника відповідача, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ч. 5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що 31 грудня 2021 року близько 19 год., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки Chery Tiggo номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Небесної Сотні у м. Полтаві, з боку вул. Стрітенська у напрямку, вул. А. Кукоби, в районі будинку № 66 змінив напрямок свого руху, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку та допустив зіткнення із автомобілем Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , котра рухалась в зустрічному напрямку. Причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків стало порушення водієм автомобіля Chery Tiggo номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , вимог п.п. 10.1., 11.3. Правил дорожнього руху України. Таким чином, своїми діями які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортними засобами, що спричинило потерпілим ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 ушкоджень середнього ступеню тяжкості та ОСОБА_4 ушкоджень легкого ступеню тяжкості, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Дані обставини встановлені вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 08.04.2024 (справа №553/572/22) (а.с.16-22)

Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Отже, суд вважає встановленими та доведеними ті обставини, що саме між винними діями ОСОБА_7 , водія автомобіля марки Chery Tiggo номерний знак НОМЕР_1 , та заподіянню шкоди автомобілю Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , під керуванням ОСОБА_4 , існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в п.4 зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Щодо матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_6 .

Позивачем ОСОБА_6 заявлено вимогу про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у сумі 218781 грн, яку в подальшому представником позивача ОСОБА_1 було уточнено до 116961 грн., що судом розцінюється як відмову від частини позовних вимог.

В обґрунтування вказаної позовної вимоги позивач ОСОБА_6 покликається на лист страхової компанії ПрАТ «УПСК» №118 від 22.10.2022 відповідно до якого:

- вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 становить 338781,31 гривень;

- ринкова вартість автомобіля на дату події становить 236961,0 гривень;

- ринкова вартість автомобіля після ДТП становить 102749,23 гривень (а.с.23).

Також стверджує, що страховою компанією за результатами досягнутої угоди частково відшкодовано їй матеріальну шкоду у розмірі 120000 грн. Однак зазначена сума є недостатньою для повного відновлення автомобіля.

З урахуванням наведеного представник позивача адвокат Чолан М.В. просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_6 116961 грн. матеріальної шкоди.

Суд зазначає, що позивачем ОСОБА_6 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заподіяної матеріальної шкоди внаслідок ДТП, таких як звіт з оцінки, висновок експерта, документів, які б підтверджували вартість запчастин, вартість послуг з відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.

Водночас, представниками відповідача в судовому засіданні не оспорювалися розрахунки відновлювальної вартості, ринкової вартості належного позивачу ТЗ до ДТП, та після ДТП, зазначені у листі страхової компанії ПрАТ «УПСК» №118 від 22.10.2022. При цьому повідомили суд про часткове визнання відповідачем позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, у сумі 14211,77 грн, яку відповідач визначає, як різницю між ринковою вартістю ТЗ до ДТП та після ДТП, та яка залишилася невідшкодованою страховою компанією.

Відповідно до ч. 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В суду не виникло обґрунтованого сумніву щодо достовірності факту заподіяння матеріальної шкоди позивачу внаслідок пошкодження належного йому ТЗ у зв`язку із ДТП, та проведених страховою компанією розрахунків, які визнаються учасниками справи, відтак вказані обставини, відповідно до ч. 1 статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, а вартість відновлювального ремонту ТЗ, належного позивачу в розмірі 338781,31 грн, його ринкову вартість до ДТП в розмірі 236961,0 грн та після ДТП в розмірі 102749,23 грн суд вважає доведеним.

Проте представниками позивачів та відповідача застосовані різні підходи у розрахунку розміру шкоди, яка залишилася невідшкодованою страховою компанією, та яка, на думку позивача ОСОБА_6 , підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України)

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 в справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, з урахуванням статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV позивачу повинна бути відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до ДТП та після ДТП.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.08.2018 у справі 363/2222/16-ц, від 25 листопада 2021 року у справі № 204/5314/18 (провадження № 61-17280 св 20), від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18 (провадження № 61-4879 св 21), від 14.04.2022 р. у справі № 205/7747/18

Згідно листа страхової компанії ПрАТ «УПСК» №118 від 22.10.2022 при вирішенні питання щодо розміру страхового відшкодування розрахунок здійснено відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 Листопада 2023 р. за № 1074/8395 (а.с.23).

В подальшому страхова компанія на підставі угоди про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування від 25.11.2022 виплатила ОСОБА_6 страхове відшкодування у сумі 120000,00 грн (а.с.15).

При цьому різниця між визначеної страховиком ринковою вартістю ТЗ до ДТП у розмірі 236961,0 грн, яка визнавалась і не оспорювалася сторонами, та залишковою вартістю ТЗ після ДТП у розмірі 102749,23 грн склала 134211,77 грн. Відтак, сума матеріальної шкоди, яка залишилася невідшкодованою страховою компанією, склала 14211,77 грн, що відповідає сумі шкоди яка визнається відповідачем.

Касаційний цивільний суд Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 у справі 363/218/16-ц зробив висновок, що оскільки потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, особа, яка завдала шкоди згідно із статтею 1194 ЦК України має відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_6 про стягнення з відповідача ОСОБА_7 матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача слід стягнути різницю між ринковою вартістю ТЗ до ДТП та страховим відшкодуванням у сумі 14211,77 грн.

Щодо матеріальної шкоди (неотриманий заробіток), завданої позивачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (надалі Закон 1105) Відповідно до преамбули, цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Відповідно до ч.1 ст. стаття 19. Закону 1105, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Приписами абзацу 2 ч. 1 ст.19 Закону було визначено, що це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 статті 22 Закону 1105, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання у неї тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасової непрацездатності на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві;

При цьому, відповідно до абзацу 1 ч. 2 ст. 22 вказаного Закону, допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абзац 2 ч. 2. ).

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, затвердженого Постановою КМУ від 26 червня 2015, № 440, (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, надалі - Порядок), оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється за основним місцем роботи застрахованої особи та за місцем роботи за сумісництвом у формі матеріального забезпечення, що повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника, скріпленим печаткою за основним місцем роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку, дні тимчасової непрацездатності оплачуються залежно від страхового стажу в розмірах, визначених частиною першою статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Застраховані особи, страховий стаж яких за останні 12 місяців перед настанням страхового випадку становить, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, менше шести місяців, мають право на оплату днів тимчасової непрацездатності в розмірі, який визначається виходячи з нарахованої заробітної плати, з якої сплачуються страхові внески, але не перевищує в розрахунку на місяць розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом у місяці настання страхового випадку. Сума оплати днів тимчасової непрацездатності в розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, з якої сплачувалися страхові внески до Фонду соціального страхування.

Частиною 1 ст. 24 Закону 1105 визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам залежно від страхового стажу в таких розмірах:

1) 50 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж до трьох років;

2) 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від трьох до п`яти років;

3) 70 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж від п`яти до восьми років;

4) 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу) - застрахованим особам, які мають страховий стаж понад вісім років;

З аналізу вказаних норм суд приходить до висновку, що допомога тимчасовій непрацездатності має компенсаційний характер, спрямована на повне чи часткове відшкодування заробітної плати (доходу) застрахованій особі, в залежності від її страхового стажу.

Відповідно до ч. 1. ст. 31 Закону 1105, підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. У разі роботи за сумісництвом, за трудовим договором (контрактом) одночасно із здійсненням підприємницької чи іншої діяльності підставою для призначення допомоги є копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою (за наявності) за основним місцем роботи. Для застрахованих осіб, які одночасно здійснюють підприємницьку та іншу діяльність і не працюють на умовах трудового договору (контракту), копію листка непрацездатності засвідчує установа охорони здоров`я, яка його видає. Порядок і умови видачі, продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за погодженням з Фондом.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали суду електронні листки непрацездатності за 31.12.2021 по 25.01.2022 та з 31.12.2021 по 14.02.2022. відповідно. Звідси суд відзначає, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали компенсацію втраченого заробітку (заробітної плати) у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності (а.с.61 звор., 64-75).

При цьому позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 жодним чином не обґрунтували неповний розмір отриманої допомоги по тимчасовій непрацездатності, відсутність страхового стажу, необхідного для отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 100%, не надали суду розрахунку неотриманої заробітної плати, з урахуванням допомоги по тимчасовій непрацездатності, та доказів на його підтвердження.

З огляду на зазначене, надані електронні листки непрацездатності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , довідка №215 від 04.12.2024 про заробіток ОСОБА_4 , довідка про доходи ОСОБА_5 від 05.12.2024, не можуть бути враховані судом як належні та допустимі докази неотриманої заробітної плати саме у сумі 10000 грн та 20000 грн відповідно, про стягнення якої з відповідача ОСОБА_7 просять позивачі.

Також суд звертає увагу, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у позовній заяві зазначають про приблизну суму неотриманої заробітної плати 10000 грн та 20000 грн відповідно, що суперечить змісту ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої тягар доказування лежить на позивачах, а проведення розрахунків не може бути покладено на суд.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати у розмірі 30000 грн задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю.

Щодо витрат ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на лікування, харчування.

Позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не надано суду жодних доказів на підтвердження понесених ними витрат на лікування, харчування під час перебування у медичному закладі. Такими доказами, зокрема, могли б бути фіскальні чеки чи інші фінансові документи на придбання лікарських препаратів, відповідно до лікарських рецептів, необхідних для призначеного лікування, на купівлю продуктів харчування, об`єктивно необхідних для ефективного відновлення здоров`я під час перебування у медичному закладі чи подальшої реабілітації.

Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення 15000 грн з ОСОБА_7 витрат на лікування, харчування не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Щодо моральної шкоди.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки(пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого(частина друга та п`ята статті 1187 ЦК України).

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі № 607/11755/20 (провадження № 61-13672св21).

Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 944/4790/19 (провадження № 61-15852св21)

З позовної заяви вбачається, що належний позивачеві ОСОБА_6 автомобіль Toyota Camry 2.4 номерний знак НОМЕР_2 був його основним засобом пересування. Пошкодження автомобіля в ДТП перешкоджало можливості позивача відвідувати свого сина та невістку, завдало позивачеві емоційних страждань та негативно вплинуло на моральний стан.

З урахуванням наведеного суд вважає, що моральна шкода, завдана протиправними діями винної особи, внаслідок яких було пошкоджено транспортний засіб, з урахуванням принципів розумності і справедливості, має бути відшкодована позивачу ОСОБА_6 у розмірі 10 000,00 грн.

З вироку Ленінського районного суду м. Полтави від 08.04.2024 вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження легкого ступеню тяжкості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безсумнівно зазнали моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу отриманих тілесних ушкоджень, порушення усталеного способу життя, необхідністю лікування та реабілітації, тривалість вимушених змін у їх життєвих стосунках, однак заявлений розмір моральної шкоди є завищеним, тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, суд вважає, що наявні підстави для зменшення розміру такої шкоди з урахуванням виплати страхового відшкодування, та визначення її у розмірі 30000 грн для відшкодування шкоди для ОСОБА_5 , та для ОСОБА_4 - 20000 грн.

Водночас суд враховує, що відповідачем ОСОБА_7 добровільно відшкодовано позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 50000 грн, що підтверджується показаннями ОСОБА_5 , допитаного в якості потерпілого під час судового розгляду кримінального провадження, про що зазначено у вироку Ленінського районного суду м. Полтави від 08.04.2024.

Окрім того, суд враховує, що потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повідомили про відшкодування їм шкоди під час розгляду кримінального провадження, що, безумовно, було взято судом до уваги при призначенні покарання ОСОБА_11 , як обвинуваченому під час ухвалення вироку. При цьому доказів на підтвердження того, що зі сторони ОСОБА_11 мало місце лише часткове відшкодування моральної та/або майнової шкоди суду не надано.

Суд не бере не уваги доводи позивачів про відшкодування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідачем моральної шкоди саме у частках по 25000,00 грн. кожному, оскільки на підтвердження зазначеної обставини, крім покликання на неї у позовній заяві та пояснень представника позивачів адвоката Чолана М.В., належних та допустимих доказів позивачами суду не надано.

З огляду на вказане, беручи до уваги фактичне відшкодування відповідачем моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн. суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди у зв`язку із безпідставністю.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, дезазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору, та в зв`язку із частковим задоволенням позову в частині позовних вимог ОСОБА_6 , з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 550 грн 90 коп. (14211,77 х 1211,20 / 116961,00) + (10000,00 х 1211,20 / 30000,00) .

Керуючись ст.12, 13, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 14211 (чотирнадцять тисяч двісті одинадцять) грн 77 коп. матеріальної шкоди та 10000,00 (десять тисяч) грн у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_7 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

- позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

- позивач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ;

- відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 31.03.2025.

Суддя Попадюк С.С.