П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 року м. Київ

Справа № 372/6438/23

Провадження: № 22-ц/824/2613/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Грабового Олександра Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2024 року та на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Висоцької Г. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

у с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що сторони познайомились у другій половині 2014 року. Вони почали зустрічатися, спільно проводили час та проявляли один до одного почуття. Починаючи з березня 2015 року стали проживати разом у матері ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 . Під час такого проживання сторони мешкали в одній кімнаті, мали спільний побут, бюджет, певні права та обов`язки, які притаманні подружжю. Рідні, друзі та знайомі сприймали їх як подружжя з усіма відповідними наслідками. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син, ОСОБА_3 ,а вІНФОРМАЦІЯ_2 народилась спільна дочка ОСОБА_4 . Вказує, що вона, позивачка, доглядала за дітьми, перебуваючи у декретній відпустці, займалась сімейним побутом, а відповідач працював, сплачував комунальні платежі, купував необхідні дітям одяг, речі, продукти харчування, тощо, грався з дітьми у вільний від роботи час. Тобто, вказує, що вона з відповідачем проживалиоднією сім`єю без укладення шлюбу, мали спільний побут, бюджет, разом виховували і утримували спільних дітей. За цей час, відповідач придбав наступне нерухоме майно: квартири, за адресами: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; земельну ділянку, кадастровий номер: :05:037:0040, площею 0,053 га; земельну ділянку, кадастровий номер: :05:037:0041, площею 0,1481 га, які реєстрував на власне ім`я. Однак, 19.03.2023 року відповідач, ОСОБА_1 , виставив її та дітей за двері, припинивши всі відносини. Після припинення спільного проживання однією сім`єю до березня 2023 року сторони самостійно не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя. Зважаючи на те, що майно придбане у період спільного проживання без реєстрації шлюбу та за спільні кошти, вважає, що воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому, ОСОБА_2 ,з урахуванням інтересів спільних дітей, має намір поділити вищевказане майно, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного майна, у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності в рівних частках по 1/2 частині за кожним, на наступне майно:

-квартиру за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 51080132;

-квартиру за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 51079945;

-квартиру за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, номер відомостей про речове право: 42544496;

-квартиру за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, номер відомостей про речове право: 30252299;

-земельну ділянку, кадастровий номер :05:037:0040, площею 0,053 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, номер відомостей речове право 32407695;

-земельну ділянку, кадастровий номер :05:037:0041, площею 0,1481 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, відомостей речове право 32403199.

В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 серпня 2024 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину судового збору у розмірі 8309,67 грн та частину понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги, у розмірі 21500 грн, а всього 29 809,67 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Грабовий О. А в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування судом фактичних обставин у справі, рішення суду а також додаткове рішення просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові, відповідно й відмову в стягненні витрат на правничу допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не було враховано, що під час спільного проживання з позивачкою вони не мали спільного побуту. Крім того, вважає, що суд не взяв до уваги та не проаналізував договір купівлі-продажу квартири від 17.10.2019 року №4922, в якому ОСОБА_2 , відчужуючи нерухоме майно, стверджує, що станом на 12.04.2018 року, на момент набуття права власності на квартиру, в зареєстрованому шлюбі не перебувала. Відмічає, що судом не враховано правові висновки Верховного Суду, зокрема, у справі №523/14489/15, де зазначено про те, що для визначення джерела придбання квартир, необхідно встановити не лише факт спільного проживання подружжя, але й участь його у придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, натомість, позивачкою не доведено жодними доказами вкладання грошових або будь-яких коштів в спірне майно. Наголошує, що для встановлення факту проживання однією сім`єю недостатньо посилатися лише на фотографії та покази свідків, які не можуть підтвердити факт ведення спільного господарства та спільного бюджету. Відмічає, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, якими підтверджується високий дохід скаржника, що свідчить про те, що він був здатен самостійно придбати спірне нерухоме майно, проте, судом такі обставини взяті до уваги не були. Окрему увагу звертає й на те, що, здійснюючи поділ спірного майна, а саме земельних ділянок, суд взагалі не встановив їх власника, оскільки відповідачем неодноразово наголошувалось, що йому належать лише 50 % кожної з земельних ділянок, однак, судом першої інстанції навіть не було досліджено правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки.

Щодо необґрунтованості додаткового рішення, яким було стягнено витрати на правничу допомогу, зазначив, що позовні вимоги не підлягали задоволенню, з огляду на те, що категорія даних справ є незначною складності, в яких вже є напрацьована та стала практика Верховного Суду, а отже розмір визначений у 25 000 грн є значно завищеним.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 жовтня та 07 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Корзаченко В. М. в інтересах ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги вважав необґрунтованими, зазначив, що апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві, також вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що позивачка не робила жодних внесків у придбання ним майна, адже остання у період вагітності та народження двох спільних дітей та у період їх виховання, хоча б до трьох річного віку (який тривав по липень 2022 року) не могла повноцінно працювати, та відповідно, робити грошові внески у придбання майна.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення зазначив, що скаржник не вивчав матеріали справи, адже позивачем було надано детальний розрахунок наданих адвокатських послуг, при цьому власного контр-розрахунку скаржником не надано.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник, адвокат Грабовий О. А., підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Адвокат Корзаченко В. М. в інтересах ОСОБА_2 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги, у зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення без змін.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Перевіряючи висновки суду щодо встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали стосунки з 2014 року, що також не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду.

В подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дочка ОСОБА_5 .

В ході судового розгляду були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які надали суду пояснення та підтвердили факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з весни 2016 року.

Встановлюючи факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції вважав недоведеним позивачкою весь період, зазначений нею в позові, а саме з березня 2015 року. При цьому, оцінивши в сукупності всі надані докази, період запліднення позивачки, а також покази свідків, суд першої інстанції вважав за можливе встановити факт проживання однією сім`єю позивачки з відповідачем з весни 2016 року по березень 2023 року.

Крім того, аналізуючи показання відповідача суд також зазначив, що відповідачем, в ході судового розгляду, заперечувався не стільки факт спільного проживання однією сім`єю, скільки не визнавалася наявність між ним та ОСОБА_2 гармонійних та стабільних відносин, які притаманні шлюбу, як союзу люблячих людей.

Перевіряючи вказані висновки суду, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 15.07.2020 року у справі №524/10054/16, належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, вказала, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові вважає, що обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

З матеріалів справи убачається, що позивачка просила встановити факт проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу з 01 березня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як зазначено вище, сторони мають двох спільних дітей, сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При цьому, в ході судового розгляду, сторонами повідомлено суд про те, що перша спільна дитина, ОСОБА_11 , народився в результаті штучного запліднення, тобто, такі дії свідчать про свідомий вибір чоловіка та жінки мати спільних дітей, який вимагає докладання зусиль щодо проходження медичних обстежень та оформлення іншої медичної документації.

Допитані в ході судового розгляду свідки також підтвердили факт проживання сторін однією сім`єю, починаючи з 2016 року.

Крім того, беззаперечними доказами проживання однією сім`єю сторін є визнання відповідачем цієї обставини в іншому судовому провадженні, а саме в позові до Обухівського районного суду Київської області від 18.05.2023 року про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визнання способів участі батька у вихованні дітей, де він зазначає, що з 2016 року по 2019 рік проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ця обставина визнана відповідачем і в суді апеляційної інстанції.

Отже, з матеріалів справи слідує, що як відповідач, так і більшість свідків вказали на те, що сторони почали проживали не раніше 2016 року, при цьому, значною обставиною є і момент запліднення позивачкою першою дитиною, травень - червень 2016 року.

В сукупності із встановленими обставинами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо встановленого факту проживання однією сім`єю позивачки з відповідачем з весни 2016 року по березень 2023 року.

При цьому, додані позивачкою до матеріалів справи фотографії, які вона наводить як доказ спільного сумісного життя сторін в період березня 2015 року, не можуть вважатися належним та достатнім підтвердженням саме факту їх спільного проживання.

Сам по собі факт наявності фотографій, а також твердження про те, що сторони перебували у стосунках у зазначений період, не є беззаперечним доказом їхнього спільного проживання та ведення спільного побуту, що є обов`язковою умовою для встановлення факту спільного сумісного життя.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині поділу спільного сумісного майна, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи убачається, що звертаючись до суду з позовом, позивачка просила визнати право власності в рівних частках по 1/2 частині за кожним, на наступне майно:

- квартируза адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 43,7 кв. м., житловою площею 16,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 51080132, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.07.2021 року, № Д-МП-9/7;

- квартируза адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 43,5 кв. м., житловою площею 16,6 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 51079945, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.07.2021 року. № Д-МП-9/1;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 48,5 кв. м., житловою площею 17,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, номер відомостей про речове право: 42544496, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 19.08.2019 року, № Д-МП-8/7;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, номер відомостей про речове право: 30252299, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2019 року, № 346 (приватний нотаріус Семенченко В.І.);

- квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 58,1 кв. м., житловою площею 29,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31, номер відомостей про речове право: 11741461. зареєстроване право власності 29.09.2015 року;

- земельну ділянку, кадастровий номер: :05:037:0040, площею 0,053 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, номер відомостей про речове право: 32407695, на підставі договору про поділ нерухомого майна, земельної ділянки, яка є у спільній частковій власності, серія та номер: 1636 від 29.05.2019;

- земельну ділянку, кадастровий номер: :05:037:0041, площею 0,1481 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, номер відомостей про речове право: 32403199, на підставі договору про поділ нерухомого майна, земельної ділянки, яка є у спільній частковій власності, серія та номер: 1634 від 29.05.2019 року.Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Для того щоб визначити джерело придбання нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Аналогічний висновок викладений в постанові ВП ВС 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Суд першої інстанцій установив на підставі доданих до матеріалів справи доказів та показань свідків, що позивачка разом з відповідачем поділяли між собою побут та взаємні права і обов`язки, вели спільне господарство та разом формували спільний бюджет.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивачки однією сім`єю з відповідачем як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 58,1 кв. м., житловою площею 29,3 кв.м. набута відповідачем одноосібно, з огляду на те, що набуття права власності на зазначену квартиру передбачено договором купівлі-продажу майнових прав № АО 2/4/2/92 від 31 жовтня 2014 року.

Тобто, дана квартира була набута одноосібно відповідачем, як правильно встановлено судом на час укладання договору купівлі-продажу майнових прав відповідач та позивачка не проживали однією сім`єю, спільного господарства, побуту та бюджету не мали. Квартира була придбана за власні кошти відповідача, тому не може вважатися спільним сумісним майном, а є приватною власністю відповідача.

В подальшому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що інші вищеперераховані квартири в ЖК «Обухівський ключ» та дві земельні ділянки набуті відповідачем під час встановленого судом періоду проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із позивачкою ОСОБА_2 (з 2016 року по 2023 роки), а відтак підлягають поділу по , за кожним.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Судом першої інстанції визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності в рівних частках по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку, кадастровий номер :05:037:0040, площею 0,053 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, номер відомостей речове право 32407695 та земельну ділянку, кадастровий номер :05:037:0041, площею 0,1481 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 231, відомостей речове право 32403199.

При цьому, з матеріалів справи убачається, що правовстановлюючі документи на спірні земельні ділянкив матеріалах справи відсутній, що також не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду. Що в свою чергу унеможливлює встановлення її походження, а також визначення, у якій саме частині вони належать відповідачу, з урахуванням того, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебувають у спільній частковій власності.

Отже, ураховуючи відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності відповідача на зазначені земельні ділянки як об`єкти його особистої власності, колегія суддів дійшла висновку про неможливість встановлення часток у праві власності на цю земельну ділянку та, відповідно, про відсутність підстав для визнання права власності на це майно за будь-ким із сторін у межах цього судового провадження.

З матеріалів справи також убачається, що сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу квартир в ЖК «Обухівський ключ» і суд першої інстанції, фактично здійснивши поділ спірного майна шляхом переведення його із статусу спільної сумісної власності у статус спільної часткової, не вирішив спір між сторонами по суті. Виділення кожному з подружжя по 1/2 частині квартири не усуває конфлікт між ними, а лише змінює правовий режим майна, залишаючи відкритим питання щодо подальшого користування ним, можливості його розподілу в натурі або необхідності компенсаційних виплат.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц та від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, ефективний спосіб захисту має усувати потребу в повторному зверненні до суду. Вирішення спору повинно передбачати повний та остаточний поділ майна, забезпечуючи досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Крім того, здійснюючи поділ майна, суд зобов`язаний виходити не лише з рівності часток подружжя, а й з урахуванням принципу справедливого розподілу та найкращих інтересів дітей, які також мають право на належні умови проживання. Враховуючи це, розподіл майна виключно за схемою 1/2 кожному без визначення механізму користування ним чи передачі одній зі сторін із компенсацією, не забезпечує ефективного вирішення спору та може спричинити нові судові процеси між сторонами.

З огляду на викладене, для досягнення справедливого вирішення справи, уникнення подальших судових спорів та врахування найкращих інтересів дітей, суд має здійснити поділ майна в такий спосіб, який би остаточно врегулював відносини між сторонами та забезпечив можливість повноцінного користування житлом.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду (постанова від 18 березня 2020 року у справі № 554/10124/17-ц), при вирішенні спорів про поділ спільного майна суд має враховувати не лише принцип рівності часток подружжя, але й обов`язок створити належні умови для проживання дітей.

Зважаючи на те, що позивачка здійснює виховання двох малолітніх дітей 2017 та 2019 року народження, колегія суддів вважає правильним та справедливим визнати за нею право власності на квартири, що мають більшу житлову площу, що дозволить забезпечити дітям належні житлові умови.

Водночас, оскільки відповідач, ОСОБА_1 , проживає один, колегія суддів вважає доцільним визнати за ним право власності на квартири з однаковою житловою площею по 16,6 кв.м., що відповідає принципу справедливого та пропорційного поділу спільного майна.

У зв`язку з вищевикладеним, з метою забезпечення найкращих інтересів дітей та відповідно до принципу справедливого розподілу майна, суд виділяє у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7 , та квартиру АДРЕСА_8 .

Водночас, ОСОБА_1 слід виділити у власність в порядку поділу спільного майна квартиру АДРЕСА_9 , та квартиру АДРЕСА_10 .

Таке рішення забезпечує справедливий розподіл спільного майна з урахуванням потреб малолітніх дітей та принципу рівності часток сторін.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поділ майна у рівних частках по 1/2 за кожним, не врахувавши відсутність правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги потреби дітей як ключовий чинник у справедливому розподілі спільного майна подружжя, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі в цій частині.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

При цьому, колегія суддів відмічає, що у своїй сукупності, доводи апеляційної скарги зводяться лише до того, що спільного бюджету у сторін не було, а все набуте спірне майно було придбано відповідачем лише за його власні кошти, а відтак, це майно поділу не підлягає. Дані доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду та спростовуються сукупністб зібраних у справі доказів.

Крім того, з викладених відповідачем доводів убачаються суперечливості своїм же доводам, адже ОСОБА_12 частково визнає факт спільного проживання.

Доводи скаржника про те, що позивачка, укладаючи договір купівлі-продажу квартири 17.10.2019 року, зазначила про те, що вона, на момент набуття квартири, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, є також неприйнятними, оскільки дане твердження не спростовує фактупроживання однією сім`єю із ОСОБА_1 у конкретний період часу.

Поряд з цим, доводи відповідача щодо відсутності внесків позивачки у придбання нерухомого майна також є необґрунтованими, з огляду на таке.

Колегія суддів ураховує, що у період з червня 2016 року по липень 2022 року позивачка перебувала у стані вагітності, пройшла процедуру штучного запліднення, народила двох дітей, а в подальшому здійснювала їх догляд та виховання, принаймні до досягнення кожною дитиною трирічного віку. Ці обставини об`єктивно обмежували її можливості щодо повноцінного працевлаштування та, відповідно, у здійсненні нею грошових внесків у спільне майно.

З огляду на таке, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача про відсутність фінансової участі позивачки у придбанні нерухомості.

Перевіряючи доводи скаржника щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції Обухівського районного суду Київської області від 08 серпня 2024 року, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-четвертої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи убачається, що в ході судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_2 понесла відповідні витрати на правничу допомогу, заява про ухвалення додаткового рішення була подана позивачкою в строк, визначений положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

На підтвердження витрат, пов`язаних із розглядом справи, представником позивачки надано суду: копію договору про надання правничої допомоги від 04.12.2023 року, розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу адвоката на суму 25000 грн. від 20.12.2023 року, копію квитанції про часткову сплату за правничу допомогу адвоката у розмірі 9900 грн.

Колегія суддів вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн є обгрунтованими та відповідають принципу розумності та співмірності, ураховуючи складність цієї справи.

Відповідно до ст.382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції містить, зокрема новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Змінюючи або ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції повинен одночасно змінити розподіл судових витрат, зокрема судового збору. При цьому, згідно з встановленими законом вимогами в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено як про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, так і про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення.

Аналогічні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі №923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі №910/20089/17, від 17 квітня 2023 року у справі №160/2282/19, від 30 травня 2023 року у справі №160/6648/20, від 08 червня 2023 року у справі №560/18155/21.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позивачем (третьою особою) вимоги, а також вирішувати питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги. Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

У зв`язку із апеляційним переглядом справи, рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2024 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, відповідно, у зв`язку із новим поділом нерухомого майна між сторонами, змінюється й розподіл судових витрат.

За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним здійснити перерозподіл судових витрат, понесених сторонами в суді першої та апеляційної інстанції пропорційно до задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду ціна позову складала 3 941 637, 70 грн.

Внаслідок поділу майна позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені на суму 3 233 670 грн, що становить 82 % (100 х 3 233 670 ): 3 941 637, 70).

В свою чергу, апеляційну скаргу ОСОБА_1 судом задоволено на 18 %.

При зверненні до суду з позовом, ОСОБА_2 сплачено 8052 грн судового збору за вимоги майнового характеру, 1073, 60 грн за вимоги немайнового характеру, 536, 80 грн за забезпечення позову, а всього 9 662,40 грн.

Отже, за розгляд справи в суді першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню витрати у розмірі 7 923 грн 17 коп (9 662, 40 : 100 х 82 %).

В свою чергу, ОСОБА_1 при зверненні до суду з апеляційною скаргою сплатив судовий збір у розмірі 21 710 грн 40 коп.

При цьому, рішення суду в частині немайнової вимоги залишено без змін (1073,60 грн).

Отже, ОСОБА_2 повинна відшкодувати на користь ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 574 грн (19 860 х 18% : 100).

На підставі п. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладену більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає за необхідне застосувати взаємозалік однорідних вимог, з урахуванням якого стягнути з ОСОБА_1 4 348 грн 37 коп на користь ОСОБА_2 (7923, 17 - 3574,80 грн) на відшкодування сплаченого судового збору.

Як зазначено вище, в результаті апеляційного перегляду справи позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені на 82 %. Відповідно, з відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 20 500 грн ( 25 000 х 82 %).

При цьому, колегія суддів не погоджується з твердженням відповідача про те, що дана справа є справою незначної складності.

По-перше, сама ціна позову не дає підстав вважати її малозначною. По-друге, предметом розгляду є поділ значної кількості майна, що також свідчить про складність справи.

Крім того, під час розгляду цієї справи слід було ураховувати інтереси дітей, що додатково підтверджує її важливість для сторін та складність з правової точки зору.

Інших доводів як на підставу скасування додаткового рішення апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищевикладене, додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 серпня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про перерозпоід сулових витрат, а саме про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат на користь ОСОБА_2 по сплаті судового збору у розмірі 4 348 грн 37 коп та 20 500 грн витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Грабового Олександра Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на:

квартиру за адресою АДРЕСА_4 , загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 17,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, номер відомостей про речове право: 42544496;

квартиру за адресою АДРЕСА_5 , загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 116, номер відомостей про речове право: 30252299;

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 43,7 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 51080132;

квартиру за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120, номер відомостей про речове право: 51079945.

В решті позовних вимог відмовити.

Додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_11 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_12 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 348 грн (чотири тисячі триста сорок вісім) гривень 37 копійок та 20 500 (двадцять тисяч п`ятсот) грн витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено28 березня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова