КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд в складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року про відмову у видачі судового наказу по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Укрдорпроект",

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про видачу судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Укрдорпроект" на його користь нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати у розмірі 164433 грн. 00 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.07.2024 по дату видачі судового наказу та судового збору у розмірі 302 грн. 80 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.10.2024 відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених ч. 1 ст. 165 ЦПК України (а.с. 19, 20).

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що з моменту звільнення та розрахунку при звільненні (09.07.2024) до подання заяви про видачу судового наказу (28.09.2024) минуло менше трьох місяців.

При цьому, зазначає, що за приписами ст. 233 КЗпП України заяву про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні може бути подано ним у тримісячний строк з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (а.с. 23-31).

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявник звернувся до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України для такого звернення.

Так, наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

У частині першій статті 161 ЦПК України передбачено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, пунктом 1 цієї частини визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

У статті 162 ЦПК України зазначено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Як вже зазначалося вище, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обгрунтування заяви ОСОБА_1 посилався на те, що 09.07.2024 його було звільнено з займаної посади, але при звільненні виплачено не всю заробітну плату, що підтверджується довідкою про доходи № ВЛ-ЗП-157-07/24 від 09.07.2024, в якій зазначено відомості про нараховану ОСОБА_1 заробітну плату у заявлений період та її часткову виплату, та розрахунковими листками, які видані йому за період з грудня 2023 року по липень 2024 року.

Отже, з наведеного слідує, що письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені заявникові при звільненні останній отримав 09.07.2024, а 28.09.2024 року, тобто фактично через два з половиною місяця подав дану заяву про видачу судового наказу.

Тобто, заяву про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявником подано в строк, визначений законом, для пред`явлення такої вимоги.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у суду були відсутні правові підстави для відмови у видачі судового наказу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Більш того, не грунтується на фактичних обставинах справи на наявних в ній доказах й висновок суду про наявність спору між стягувачем і боржником щодо розміру належних до виплати сум, оскільки суми заборгованості визнані боржником, що підтверджується виданою останнім довідкою, наявною у матеріалах справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про відмову у видачі судового наказу судом постановлена за неповного з`ясування обставин справи та з порушенням норм процесуального права і перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 379 ЦПК України).

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції, постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2024 року про відмову у видачі судового наказу по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Укрдорпроект", - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова