Справа № 202/3026/15-ц
Провадження № 2/202/977/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю. за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., представника позивача Коробкова С.М., представника відповідача Дарчука Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», назву якого в подальшому змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги банк обґрунтував тим, що 18.05.2007 між банком і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір за № DNL0AE00006655, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 117645,76 грн. на термін до 18.05.2012, а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором.

Станом на 20.03.2015 року заборгованість за кредитним договором складає 419236,10 грн., з яких: 85287,68 грн. - заборгованість за кредитом; 147580 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7246,80 грн. - заборгованість по комісії; 179121,62 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21.11.2011 з відповідача стягнуто на користь банку заборгованість у розмірі 240573,27 грн. Отже, різниця становить 178662,83 грн. (419236,10 - 240573,27).

Вказану суми банк просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року у даній справі було відкрито провадження.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 червня 2015 року позовні вимоги банку задоволено та стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 178662,83 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1786,63 грн.

У серпні 2024 року відповідач в особі свого представника адвоката Дарчука Д.В. звернувся до суду з заявою про перегляд цього заочного рішення.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2024 року відповідачу поновлений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 18 вересня 2024 року заочне рішення від 03 червня 2015 року скасовано та справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача Коробков С.М. позов підтримав.

Представник відповідача Дарчук Д.В. в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки позивачем не зазначено, з яких сум складається заборгованість, яку він просить стягнути. З огляду на те, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21.11.2011 року вже стягнуто суму заборгованості, вважає, що позовні вимоги є безпідставними. Крім того, вважав, що позов подано з пропуском позовної давності. Тому просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши представників сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом установлено, що 18 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNL0AE00006655, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит на строк з 18 травня 2007 року по 18 травня 2012 року в розмірі 117645,77 грн., а саме на купівлю автомобіля 110261 грн., для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 34 грн., винагороду за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту 11102,61 грн., на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору - 31240,80 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Щомісяця в період сплати позичальник зобов`язався надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 3044,61 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди.

Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язання банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Видача відповідачу кредиту підтверджується наданими банком копіями меморіальних ордерів та випискою по рахунку.

Також судом установлено, що в жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № DNL0AE00006655 від 18.05.2007.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0AE00006655 від 18.05.2007 станом на 01.08.2011 в сумі 240573,27 грн., з яких: 85287,68 грн. заборгованість за кредитом; 98603,15 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 5599,80 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 51082,64 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Згідно зі складеним позивачем розрахунком заборгованості станом на 20.03.2015 заборгованість відповідача за вищевказаним кредитним договором складає 419236,10 грн., а саме: 85287,68 грн. заборгованість за кредитом; 147580 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; 7246,80 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 179121,62 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

У своєму позові банк просить стягнути з відповідача різницю між сумою заборгованості, нарахованою станом на 20.03.2015, та раніше стягнутою сумою, а саме грошові кошти в сумі 178662,83 грн.

При вирішенні між сторонами спору суд виходить із такого:

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної стави (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом наведених норм законодавства, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики та сплати процентів і інших сум, нарахованих згідно з умовами договору (неустойки, комісії тощо).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Крім того, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічний висновок щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Суд враховує, що згідно з кредитним договором кредит був наданий відповідачу на строк з 18 травня 2007 року по 18 травня 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту (комісії), а також у разі порушення зобов`язань пені.

На час укладення банком із відповідачем кредитного договору, тобто 18.05.2007, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не вказували на нікчемність умов кредитного договору про встановлення плати за надання фінансового інструменту.

Через порушення відповідачем умов укладеного кредитного договору банк правомірно скористався своїм правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, пені за порушення умов договору та комісії (винагороди за надання фінансового інструменту), звернувшись у жовтні 2011 року до суду з позовом про стягнення з відповідача таких сум.

Тим самим позивач як кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки і комісії, з чим погодився суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнувши з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 01.08.2011, а саме: 85287,68 грн. заборгованості за кредитом, 98603,15 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, 5599,80 грн. заборгованості по комісії, а також 51082,64 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а всього 240573,27 грн.

Отже, суд вважає безпідставними вимоги позивача в частині стягнення з відповідача як позичальника процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також комісії, нарахованих після жовтня 2011 року, оскільки право позивача як кредитора нараховувати позичальнику вказані суми припинилося внаслідок пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та інших належних йому сум.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Так, за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас банком позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за період, починаючи з жовтня 2011 року, на підставі статті 625 ЦК України не заявлялися.

За таких обставин вимоги банку про стягнення з відповідача сум, нарахованих за період з жовтня 2011 року по березень 2015 року є необґрунтованими.

Щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, пені та комісії за період з серпня 2011 по жовтень 2011 року, то суд вважає, що в ці частині позов також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом статті 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки кредитним договором було встановлено окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Як було вказано вище, у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема про стягнення неустойки.

У постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 зазначено, що, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, можливо дійти висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд звертає увагу, що банк у жовтні 2011 року скористався своїм правом вимоги дострокового повернення суми кредиту, змінивши умови зобов`язання щодо строку дії договору та сплати визначених ним платежів, а з дійсним позовом банк звернувся до суду лише 01 квітня 2015 року.

Тобто позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, неустойки та комісії за період з серпня 2011 року по жовтень 2011 року заявлені з пропуском позовної давності.

Безпосередньо у судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, в тому числі з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим застосувати позовну давність до вимог банку в частині стягнення процентів за користування кредитом, неустойки та комісії за період з серпня 2011 року по жовтень 2011 року, також відмовивши в задоволенні позову в цій частині.

Отже, позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 178662 грн. 83 коп. задоволенню не підлягають.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1786,63 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено, то понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню йому не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко