Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5851/24 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 68 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Коломієць О.С., Талько О.Б.

секретаря судового засідання Болейко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Вітошка Юрія Георгійовича про забезпечення позову у цивільній справі №279/5851/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, Служба у справах дітей Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Ткаченко Наталії Володимирівни на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2025 року, яка постановлена суддею Коваленко В.П. у м. Коростені,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вітошко Ю.Г. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, на обґрунтування якого зазначив, що у кінці серпня 2024 року відповідач ОСОБА_2 забрала їх спільну з позивачем ОСОБА_1 доньку ОСОБА_4 та мала її повернути в останню суботу серпня, оскільки дитина 2 вересня мала йти на перший дзвоник у перший клас, але так і не повернула. Дочка з батьком проживали разом з моменту народження доньки до кінця серпня 2024 року, мали тісні емоційні контакти, донька навчалася з вересня 2022 року по серпень 2024 року у Малозубівщинському закладі дошкільної освіти Коростенської міської ради Житомирської області. Наразі відповідачка разом із малолітньою донькою проживають у Київській області. Останнім часом почала свідомо створювати перешкоди у спілкуванні із дитиною. Представник наголосив, що відсутність заходів забезпечення позову призведе до неможливості чи утруднення виконання рішення суду, оскільки можуть бути втрачені безпосередні емоційні контакти з дитиною.

У зв`язку з викладеним просив забезпечити позов, шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі надавати ОСОБА_1 можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за допомогою відеозв`язку кожного тижня раз у два дні, зокрема, у кожний вівторок, четвер та суботу у вільний від роботи час.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено, зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі надавати ОСОБА_1 можливість спілкування з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за допомогою відеозв`язку кожного тижня раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та суботу у вільний від роботи час ОСОБА_2 .

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Ткаченко Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу скасувати у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що клопотання про забезпечення позову, яке першочергово було розглянуто, не оплачене судовим збором. Крім того, вказала, що мотиви наведені у заяві про забезпечення позову не підтверджені доказами, зокрема й ненадання відповідачем можливості бачитися чи спілкуватися з дитиною. Натомість, позивач як батько не ініціює зустрічі з дитиною, телефонні або відеодзвінки. Оспорювану ухвалу, на думку представника, неможливо виконати у зв`язку з не зазначенням конкретних заходів, які має вчинити відповідач.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Вітошко Ю.Г. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Позиція ґрунтується на тому, що суд першої інстанції, забезпечуючи позов про визначення місця проживання дитини, правильно врахував необхідність підтримання постійного зв`язку між батьком та дитиною для забезпечення їх емоційного контакту.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Ткаченко Н.В. доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представники Служби у справах дітей Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області та Служби у справах дітей Немишаївської селищної ради Бучанського району Київської області, позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Судова повістка доставлена до електронного кабінету. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Із виділених матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу визначення місця проживання якої в провадженні Коростенського міськрайонного суду Житомирської області з вересня 2024 року перебуває на розгляді спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої та другої ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Виходячи з аналізу змісту норм глави 10 ЦПК України «Забезпечення позову» та правової природи заходів забезпечення позову, вони мають такі основні ознаки: 1) заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер захисту прав; 2) судове рішення про забезпечення позову не є остаточним рішенням про суті справи; 3) заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Згідно із пунктом 3 частини першої ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 СК України. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя ст. 157 СК України).

Відповідно до частин першої та другої ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У ст. 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною третьою ст. 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

До матеріалів справи долучені копії довідок з Малозубівщинського закладу дошкільної освіти №30 від 23 грудня 2024 року про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідувала заклад з вересня 2022 року по серпень 2024 року (а.с. 6), а також довідка Малозубівщинського старостинського округу №183/15-13 від 23 грудня 2024 року про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком ОСОБА_1 і знаходиться на його утриманні (а.с. 7).

Сторонами не заперечується, що на момент розгляду справи у суді малолітня дитина ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю.

З урахуванням вищевказаних норм права, судової практики у даних правовідносинах, а також встановлених обставин, на думку апеляційного суду, батько дитини ОСОБА_1 , який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини не із своєї волі проживає окремо від доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також має право на особисте спілкування з донькою, а її мати - ОСОБА_2 не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, оскільки таке спілкування не несе негативного впливу на нормальний розвиток доньки ОСОБА_4 , а буде відбуватися в якнайкращих інтересах дитини.

З наданих роздруківок месенджера Viber (а.с. 13-22) вбачається намагання позивача ОСОБА_1 контактувати з донькою, отримати від матері інформацію про неї та забрати для особистого спілкування.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості доводів позивача, що такі зустрічі з батьком будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька з його малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини з урахуванням права батька на спілкування з дитиною.

Разом із тим, здоровий психоемоційний характер стосунків дитини з обома батьками, незалежно від їх сімейного статусу та місця проживання, емоційний контакт із обома батьками і є найкращим інтересом дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року в справі за заявою «Хант проти України» («HANT v. UKRAINЕ»), № 31111/04, §54).

Місцевим судом враховано, що батько, який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо, також має право на особисте спілкування з нею, а матір не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Установивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_1 можливості спілкуватися з малолітньою донькою ОСОБА_4 , суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування дитини із рідним батьком за допомогою відеозв`язку кожного тижня, раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та у суботу у вільний від роботи час ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги, щодо неможливості виконання вказаної ухвали за умов не зазначення у ній конкретних заходів, які має вчинити відповідач колегія суддів відхиляє, адже апелянтом не спростовано неможливості корегувати графік відеозв`язку дитини ОСОБА_4 з батьком.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що вжиті заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами.

Оскільки заходи забезпечення згідно зі ст. 158 ЦПК України носять тимчасовий характер, а також можуть змінюватися відповідно до ст. 156 ЦПК України, то їх запровадження не означає їх імперативну реалізацію без врахування об`єктивних обставин, зокрема, реальних результатів відповідного спілкування дитини з матір`ю з метою встановлення емоційного контакту та покращення психоемоційного характеру їх відносин. Отже, за наявності ознак невідповідності застосованого заходу забезпечення позову інтересам дитини він може бути змінений або скасований.

Отже, суд першої інстанції прав скаржника не порушив, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру, а не вирішенням позову по суті спору.

Аргументи скаржника щодо не врахування судом першої інстанції відсутності сплати ОСОБА_1 судового збору за подання заяви про забезпечення позову на правильність постановленої ухвали не впливають. З огляду на те, що дане судове рішення апеляційної інстанції не є остаточним вирішенням справи по суті, а при винесенні остаточного рішення у справі суд здійснює розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, сторона не позбавлена можливості подати суду відповідне клопотання.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та ґрунтуються на переоцінці доказів, що не дає підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява №18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року в справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Ткаченко Наталії Володимирівни, подану в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 січня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 27 березня 2025 року.