Провадження № 2/466/857/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

позивача ОСОБА_1

справа №466/11310/24

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту освіти Маріупольської міської ради про нарахування та виплату заробітної плати

встановив:

12.11.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту освіти Маріупольської міської ради про нарахування та виплату заробітної плати, який в подальшому уточнила та в якому просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати Департамент освіти Маріупольської міської ради () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , щорічну грошову винагороду за 2021- 2022 роки в розмірі посадового окладу 7701 грн. 16 коп., який діяв під час трудових відносин.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 01.09.2022 ОСОБА_1 , була звільнена із займаної посади в Комунальному закладі Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України про що свідчить Наказ про звільнення №37-К від 01.09.2022 року (копія додається). Причиною цього стало сукупність обставин: окупація міста Маріуполь, фактичне переміщення Комунального закладу Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області до м. Київ, відсутність змоги переїхати із зазначеним закладом в Київ, а також те, що позивач є особою пенсійного віку та особою з інвалідністю. На даний момент позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактично перебуває в місті Львів (копія довідки ВПО додається).

Пунктом першим статті 57 Закону України «Про освіту» визначено, що держава забезпечує педагогічним працівникам виплату щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків.

Таку щорічну грошову винагороду за період 2021-2022 p.p. при звільненні позивачці виплачено не було.

Позивачем було направлено заяву про нарахування та виплату заробітної плати (копія додається) до Департаменту освіти Маріупольської міської ради, у відповідь на яку 24.06.2024 отримала лист № 82 від 10.06.2024 (копія додається) про те, що «адміністрація прийняла рішення не виплачувати винагороду за підсумками 2021 - 2022 навчального року» з чим позивач не погоджується зважаючи на наступне.

Комунальний заклад Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області (далі - Ліцей) був створений у 1996 році в результаті об`єднання педагогічного ліцею і технічного ліцею рішенням Маріупольської міської ради народних депутатів від 24.04.1996р., № 97.

Згідно Статуту КЗ ММЛ ліцей знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Маріуполя. Засновником та власником Ліцею є територіальна громада міста Маріуполя, від імені якої виступають Маріупольська міська рада та уповноважені нею органи відповідно до рішення Маріупольської міської ради. Засновник (Маріупольська міська рада) здійснює фінансування ліцею, його матеріально-технічне забезпечення, надає інженерні комунікації, обладнання, організовує ремонт приміщень, господарське обслуговування, харчування учнів, тощо. Ліцей утворений та зареєстрований в порядку, визначеному законом, що регулює діяльність відповідної неприбуткової установи.

Згідно з п.2 додатку №4 до Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом комунального закладу «Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області» на 2018-2021 роки (далі - Колективний договір) - (копія додається) «Щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків при умові:

а) відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни;

б) якісне виконання учбових програм, активну участь у методичній роботі з предмету;

в) активну участь в роботі з обдарованими дітьми, участі в олімпіадах, конференціях МАН всіх рівнів;

г) активну участь в підготовці ліцею до нового навчального року»

Відповідно до листа Департаменту освіти Маріупольської міської ради «керівник закладу наголосив на тому, що позивач не змогла виконати жодну з перелічених умов отримання щорічної грошової допомоги», з чим ОСОБА_1 категорично не погоджується.

Вищезазначені умови не є необов`язковими до виконання чи рекомендаційними як підстава для отримання щорічної грошової винагороди. Вказані пункти є обов`язкові для кожного педагогічного працівника закладу Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області без виключення і такі прописані в посадових інструкціях педагогічних працівників.

Згадані умови позивачем були виконані в повному обсязі. Порушень виконавчої і трудової дисципліни за нею не спостерігалось, як наслідок не було зафіксовано відповідних діянь. Таким чином, доповідних записок, наказів чи інших документів про будь-які порушення виконавчої чи трудової дисципліни з сторони позивача за 2021-2022 навчальні роки складено не було.

Повідомляє, що під час роботи в Маріупольському міському ліцеї Маріупольської міської ради позивачем готувались учні до олімпіад різних рівнів. Таким чином за період 2021-2022 p.p. відповідні учні ставали переможцями олімпіад міського і обласного рівнів. Дипломом III ступеня був нагороджений ОСОБА_2 за перемогу в III (обласному) етапі Всеукраїнської учнівської олімпіади з історії (копія диплому додається). За підсумком складання національного мультипредметного тесту (далі - НМТ) з Історії України зазначений учень отримав результат 186 з 200 балів (33 з 35 тестових балів) (копія додається), що свідчить про належне виконання обов`язків педагога протягом роботи із учнем.

Відповідно до п. 7 Додатку №4 «при визначенні щорічної грошової винагороди враховуються показники зниження за кожне зафіксоване (наказом, довідками заступника директора тощо) порушення за даний період:

а) за неякісне виконання навчально-виховної роботи - 10-20%;

б) за надходження обґрунтованих скарг від батьків - 5-10%;

в) за порушення правил експлуатації обладнання і приладів - 5-10%;

г) за порушення правил безпеки життєдіяльності - 5-15%;

д) за запізнення на роботу та передчасне залишення робочого місця - 10-20%;

е) за порушення вимог охорони праці та ПВТР - 10-20%;

ж) за порушення фінансової дисципліни - Ю-20%»

Так, позивач повідомляє, що нею не було здійснено жодного з перелічених порушень, яке б могло вплинути на розмір щорічної грошової винагороди.

Таким чином, робота виконувалась вчасно, якісно та без жодних зауважень. Все це свідчить про дотримання умов для виплати щорічної грошової винагороди відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту», а саме: праця позивача була сумлінною, виконання покладених на неї обов`язків було зразковим.

Також повідомляє, що з моменту заснування ліцею в 1996 році і до січня 2022 року позивач була головою профспілкового комітету. В листі № 82 від 10.06.2024 зазначено, що я протягом 1 семестру 2021 - 2022 н.р. знаходилась на лікарняному, тому було відмовлено у виплаті щорічної винагороди. Проте, протягом зазначеного періоду позивач фактично виконувала свої трудові обов`язки, а саме: надавала консультації щодо виплати матеріальної допомоги працівникам ліцею, брала участь в підготовці до святкування 25-річчя Ліцею, була залучена в процеси складання списків, оформлення документів та організацію надання новорічних подарунків дітям співробітників Ліцею й інше.

За час роботи в Ліцеї всі педагогічні працівники (окрім педагогів, які працювали за сумісництвом) отримували щорічну грошову винагороду за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків без жодних порушень законодавства. Випадків невиплати такої винагороди позивачем не спостерігалось. При звільненні педагогічних працівників протягом навчального року така винагорода оплачувалась пропорційно до відпрацьованого часу. Проте, при фактичному переміщенні Ліцею в місто Київ, нікому із звільнених педагогічних працівників, які не мали змоги продовжити працювати в новому місці, винагорода виплачена не була, що є грубим порушенням законодавства про оплату праці.

Право на отримання щорічної грошової винагороди також передбачено Порядком надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 5 червня 2000 року №898. Відповідно до п. 3 даного Порядку «щорічна грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків надається відповідно до положення, яке затверджується керівником навчального закладу чи методичної установи за погодженням з профспілковим комітетом».

В п. 10 Розділу 4 Колективного договору зазначено, що «адміністрація зобов`язується згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» надавати педагогічним працівникам щорічну грошову винагороду в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків (додаток № 4); при звільненні протягом навчального року винагорода за сумлінну працю виплачується в розмірі відповідно до відпрацьованого часу за письмовою заявою працівника».

Отже, на виконання ст. 57 Закону України «Про освіту» та Порядку №898 в Колективному договорі погоджено положення щодо обов`язку ліцею здійснювати виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди. Наголошує, що здійснення нарахування та виплати зазначеної грошової допомоги та розгляд відповідного питання не є правом, а саме обов`язком ліцею. Невиплата грошової винагороди без зазначення причин та підстав для цього є порушенням честі та гідності педагогічних працівників, а також права на гідну оплату праці за здійснення ними педагогічної діяльності.

Проте, щорічна грошова винагорода за 2021-2022 навчальні роки позивачу виплачена

не була. Вважає це грубим порушенням трудового законодавства і її прав, яке спричиняє моральну шкоду через неможливість задовольнити базові потреби. Жодних законних підстав невиплати щорічної грошової винагороди наведено не було.

Крім того вказує, що ОСОБА_1 є вчителем вищої категорії з 14 тарифним розрядом відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки № 557 від 26.09.2005 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» та Постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30.08.2002 р. «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери».

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 22 від 11 січня 2018 р. «Про підвищення оплати праці педагогічних працівників» посадові оклади (ставки заробітної плати) педагогічних працівників, оплата праці яких здійснюється за рахунок освітньої субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, підвищуються з 1 січня 2018 р. на 10 відсотків.

Таким чином, на момент звільнення позивача, її посадовий оклад становив 7701 грн. 16 коп. ( 2,42 (тарифний коефіцієнт) х 2893 грн. (тарифна ставка) = 7001,06 грн + 10% = 7701 грн. 16 коп.).

Згідно статті 2 Закону України «Про оплату праці», гарантійні виплати, передбачені чинним законодавством, є додатковою заробітною платою. Додаткова заробітна плата є однією з трьох складових структури заробітної плати.

Конституція України у ст. 43 передбачає, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.

Положення статті 116 КЗпП України регламентують обов`язковість проведення при звільненні із працівником усіх виплат, що йому належать, а не лише сум, які відносяться до заробітної плати.

Сільський, селищний, міський голова забезпечує на відповідній території додержання законів України (підпункт 1 пункту 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), Це зумовлено тим, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності, відповідно до статті 4 даного Закону.

Згідно вищенаведеного можна дійти висновку, що держава взяла на себе обов`язок гарантувати своєчасне одержання винагороди. Органи місцевого самоврядування є формою державної влади, що реалізується сформованими органами та здійснює окремий вид публічної влади - комунальної.

З врахуванням викладеного, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на вказані в уточненій позовній заяві обставини. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити та розглядати справу без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01 січня 1999 року по 01 вересня 2022 року працювала на посаді вчителя у Комунальному закладі "Маріупольський міський ліцей" Донецької області, що підтверджується відомостями про трудову діяльність від 28.03.2024 року.

Згідно наказу №37-к від 01.09.2022 року "Про звільнення ОСОБА_1 " остання була звільнена з посади вчителя історії з 01.09.2022 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України згідно поданої заяви від 30.08.2022 року (а.с.8).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 19.04.2024 зверталась з заявою до директора департаменту освіти Маріупольської міської ради про нарахування та виплату їй заробітної плати, а саме щорічної грошової винагороди, як педагогічному працівнику за період 2021-2022 років в розмірі посадового окладу, який діяв під час трудових відносин (а.с.11-13).

З відповіді Департаменту освіти Маріупольської міської ради №82 від 10.06.2024 на заяву позивача вбачається, що оскільки позивач не могла виконати жодну з умов отримання щорічної грошової винагороди, тому адміністрація прийняла рішення не виплачувати винагороду за підсумками роботи 2021-2022 навчального року (а.с.14-15).

Згідно відомостей позивача, посадовий оклад на момент звільнення ОСОБА_1 становив 7701,16грн.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до частини 1 статті 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про освіту» № 2145-VIII від 05.09.2017 у разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу чи проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби або каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2000 р. №898 затверджено Порядок надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам начальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків, (далі - Порядок № 898).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 898 щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за умови досягнення ними успіхів у вихованні дітей, навчанні, вихованні, професійній підготовці учнівської та студентської молоді, методичному забезпеченні, відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни та здійснюється в межах загальних коштів, передбачених кошторисом навчального закладу чи методичної установи на оплату праці.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 898 щорічна грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків надається відповідно до положення, яке затверджується керівником навчального закладу чи методичної установи за погодженням з профспілковим комітетом і може включати в себе додаткові критерії, крім визначених у пункті 2 цього Порядку, з урахуванням специфіки навчального закладу чи методичної установи.

Як вбачається з п.2 додатку №4 до Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом комунального закладу «Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області» на 2018-2021 роки (далі - Колективний договір) «Щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків при умові:

а) відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни;

б) якісне виконання учбових програм, активну участь у методичній роботі з предмету;

в) активну участь в роботі з обдарованими дітьми, участі в олімпіадах, конференціях МАН всіх рівнів;

г) активну участь в підготовці ліцею до нового навчального року».

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з вимогами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до вимог статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем при звільненні з роботи ОСОБА_1 , не прийнято рішення щодо виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків, доказів протилежного суду не надано, а відтак суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Щодо доводів представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час встановленого відповідачем простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат».

Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в країні неодноразово продовжувався та триває до цього часу.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, який набрав чинність 17 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Тобто було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин.

Продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону.

Відтак, з врахуванням викладеного, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,263,265,267, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Зобов`язати Департамент освіти Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову винагороду за 2021-2022 роки в розмірі посадового окладу, який діяв під час трудових відносин, а саме 7701,16 грн. (сім тисяч сімсот одну гривню шістнадцять копійок).

Стягнути з Департаменту освіти Маріупольської міської ради в доход держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.(одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Департамент освіти Маріупольської міської ради, , адреса: 87500, м. Маріуполь, пр. Миру, 70.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 квітня 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук