Провадження №2/523/643/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Ячменьової Д.В.,

відповідачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м.Одесі справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

УСТАНОВИВ:

14 листопада 2024 року товариство звернулося з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 1247071 про надання кредиту від 25 липня 2017 року у розмірі 392121,03 грн.

В обгрунтування вимог позивач зазначив, що за умовами договору товариство надало відповідачу ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 50000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на його рахунок, обумовлений сторонами. Відповідач зобов`язався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану проценту ставку за користування кредитом із розрахунку 18 % річних від суми заборгованості, сплачувати комісійну винагороду у розмірі 4,7% від суми кредиту за обслуговування кредитної заборгованості, штраф за прострочені платежі.

04 грудня 2024 р. у справі відкрито провадження та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

13 лютого 2025 року від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на позов за змістом якого вона заперечувала проти задоволення вимог до неї та повідомила, що 12 лютого 2016 року у неї було викрадено особисте майно у тому числі і паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС Одеської області, ідентифікаційний код, свідоцтво про інвалідність сина, у зв`язку з чим вона звернулася до правоохоронних органів. 22 березня 2016 року Малиновським РВ у м.Одесі ГУДМС України Одеської області їй видано паспорт громадянина України серія НОМЕР_2 . Відповідачка звертала увагу суду на те, що на день укладення договору №1247071 від 25.07.2017 р раніше виданий на їй паспорт вже був недійсним. Відповідач ОСОБА_2 їй не знайомий, свою згоду на залучення її поручителем нікому не давала та ніяких документів не підписувала, реквізити та підписи сторін у договорі не містять її паспортних даних. Крім того, відповідачка також повідомила, що позивач вже 28.12.2020 р. звертався до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області справа №303/213/21 з такими вимогами, позов залишено без розгляду.

Представник позивача та відповідач ОСОБА_2 в засідання не прибули, повідомлені про розгляд справи належним чином, у матеріалах справи є клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності, в якому він також позов підтримує.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти вимог вказавши на те, що в 2016 році в неї було вкрадено документи серед яких був і паспорт громадянина України, про що вона повідомила правоохоронні органи, було порушено кримінальне провадження. З позичальником і особою поручителем зображеною на фотографії вона не знайома, ніякого відношення до кредиту не має, договір поруки не підписувала, та звернула увагу на те, що крадії скористалися її паспортом, зробили вклейку іншого фото і оформили договір поруки . Для порівняння її даних в раніше виданому паспорті, а саме фотографії її обличчя, надала суду копію.

Заслухавши відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 липня 2017 року між кредитодавцем ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та позичальником ОСОБА_2 укладено договір №1247071 про надання кредиту у сумі 50000 грн.

За умовами договору товариство надало відповідачу кредитні кошти в розмірі 50000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, вказаний у додатку №2 до договору. Дата остаточного повернення кредиту до 15 липня 2019 року .

Відповідач ОСОБА_2 зобов`язався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану проценту ставку за користування кредитом із розрахунку 18 % річних від суми заборгованості, сплачувати комісійну винагороду у розмірі 4,7% від суми кредиту за обслуговування кредитної заборгованості, та штраф за прострочені платежі.

На виконання зобов`язання позичальника ОСОБА_2 у той же день було укладено договір поруки №1247071 між товариством, ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_1 .

Як видно із відомостей договору поруки поручителя ідентифіковано за паспортом серії НОМЕР_1 , виданого Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, дата видачі 25.10.2006, ідентифікаційним №, зареєстрована адреса : АДРЕСА_1 .

В підтвердження вказаної інформації до позову додано копію вказаного паспорту.

Відповідно до п.2.5 договору про надання кредиту за обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4,7% від суми кредиту зазначену у п.1.1 цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у встановленому розмірі в період, встановлений у додатку №1 до цього договору, починаючи з 01.08.2017 року, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування.

За умовами договору позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у терміни і на умовах, визначених цим договором (п.3 п.3.3.5, 3.2.4., п.4.6).

Згідно з п.3.3.7, п.4.7 договору про надання кредиту у випадку прострочення позичальником виконання зобовязання по поверненню кредитодавцю суми боргу за цим догвором він зобов`язаний відповідно до ст.625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу .

За наданим позивачем розрахунком станом на 1.07.2024 року за договором заборгованість становить 392121,03 грн та складається з наступного:

- кредит-50000 грн,

- відсотки -64804,95 грн,

- штрафні санкції -15200 грн,

- комісія - 204450 грн,

- інфляція -41212,81 грн,

-3 % річних -16453,27 грн.

Як вбачається з доказів, наданих відповідачкою на підставі заяви ОСОБА_1 12 лютого 2016 року Малиновським відділом поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області було зареєстровано кримінальне провадження :0000588 за ст.185 ч.1 КК України.

Як слідує із короткого викладу обставин витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 лютого 2016 року до ЧЧ Малиновського ВП в м.Одесі надійшла заява від ОСОБА_1 з проханням вжити заходи до невстановленої особи, яка 11 лютого 2016 року в період часу з 13:45 по 14:30 перебуваючи на ринку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , яка шляхом вільного доступу таємно викрала з її рюкзака грошові кошти у розмірі 2700 грн, паспорт громадянки України на її ім`я, свідоцтво про інвалідність на її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спричинивши майнову шкоду на загальну суму 2700 грн. (ЖЄО 3434). Кримінальне провадження закрито 22.02.2016 р за ч.1 п.2 ст.284 КПК України.

22 березня 2016 року Половіній ОСОБА_4 Малиновським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .

10.11.2016 року відповідачці видано картку платника податків з відомостями реєстраційного номеру облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

За відомостями Державної міграційної служби України паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 документ визнано недійсним.

За інформацією сайту Судової влади позов товариства до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_1 до товариства про визнання договору недійсним, справа №303/213/21, залишено без розгляду.

Частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з нормами ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Як судом встановлено за умовами договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4,7% від суми кредиту зазначену у п.1.1 цього договору.

Враховуючи те, що товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то вкаазні положення щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що вимога про стягнення заборгованості по комісії -204450 грн. не підлягає задоволенню .

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно з нормами ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність вимог про стягнення заборгованості по комісії.

Враховуючи встановлені обставини щодо умов укладення договору про надання кредиту та приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов`язання, обгрунтованою є вимога про стягнення боргу за кредитом у розмірі 141038,97 грн.. яка складається з заборгованості : 50000 грн -за тілом кредиту, 18172,89 грн - за відсотками (у період з 25 липня 2017 року по 15 липня 2019 року),15200 грн штрафні санкції, 41212,81 грн індекс інфляції, 16453,27 грн.- 3% річних, так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що є порушенням грошового зобов`язання.

Щодо вимоги до відповідачки ОСОБА_1 судом було встановлено, що договір поруки укладений в письмовому вигляді з особою, яка надала викрадений 11 лютого 2016 року у відповідачки паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС Одеської області.

22 березня 2016 року Половіній ОСОБА_4 Малиновським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 .

Порівнюючи копію паспорта доданого до позову, який був отриманий позивачем і став підставою для встановлення особи під час укладення договору поруки, та копію цього ж паспорта, яка залишилася у відповідачки, судом зроблено висновок що на цих копіях міститься фото різних осіб жіночої статі, тобто в паспорт вклеєно фотографії іншої особи, яка під час укладення договору представилася ім`ям відповідачки .

Отже, оцінивши надані докази в сукупності та враховуючи вказані норми, суд дійшов висновку, що під час підписання договору поруки була присутня інша особа, яка скористалася паспортом відповідачки, і який вже значився недійсним.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачка не вчиняла дій спрямованих на набуття цивільних прав та обов`язків за договором поруки, відсутнє її волевиявлення.

З огляду на встановлені обставини, вимоги до відповідачки є безпідставними, тому відповідальність по невиплаті заборгованості має бути покладена на позичальника ОСОБА_2 ..

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача ОСОБА_2 також підлягають стягненню на користь позивача сплачений ним і документально підтверджений судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 3028 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_5 , остання відома зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово- кредитний супермаркет» (код ЄДРПОУ: 38604217, місцезнаходження: вул. Лейпцизька, 16, м.Київ 01015) заборгованість за договором про надання кредиту №1247071 від 25 липня 2017 року у сумі 141038,97 грн., а також судовий збір в розмірі 3028 грн.

В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Суддя

Повне рішення складено 24 березня 2025 р.