Провадження №22-ц/812/565/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2025 року м. Миколаїв

справа № 468/2064/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

переглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною, на ухвалу Баштанського районного суду Миколаївської області, постановлену 18 лютого 2025 року під головуванням судді Янчука С.В., повний текст ухвали складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначала, що з 23 січня 2010 року перебувала в шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 липня 2023 року. Від шлюбу мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом із нею та знаходяться на її утриманні. Відповідач не виконує батьківські обов`язки щодо утримання спільних неповнолітніх дітей.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей на підставі п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд виходив з того, що вказану заяву подано з порушенням правил підсудності.

Не погодившись із вказаною ухвалою представник ОСОБА_1 адвокат Єрмоленко А.В. подала апеляційну скаргу, в якій вказувала, що ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей на підставі ч. 9 ст. 165 ЦПК України. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року вищезазначена ухвала Баштанського районного суду Миколаївської області була скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. При цьому апеляційний суд, виходив з того, що відмовляючи у видачі судового наказу з тих підстав, що отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) боржника, районний суд не з`ясував належним чином зареєстроване місце проживання боржника ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що судом першої інстанції не були виконані зазначені в ухвалі Миколаївського апеляційного суду від 10 лютого 2025 року вимоги щодо з`ясування інформації про зареєстроване місце проживання боржника, апелянт вважала, що оскаржувана ухвала перешкоджає заявниці в реалізації свого права на отримання аліментів на трьох дітей, а тому просила скасувати ухвалу судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що вказану заяву подано з порушенням правил підсудності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Так, наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Суддя з метою визначення підсудності не пізніше наступного дня з дня отримання заяви про видачу судового наказу перевіряє зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч. 4 ст. 165 ЦПК України).

У разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника (ч. 5 ст. 165 ЦПК України).

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду (ч. 6 ст. 165 ЦПК України).

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (ч. 7 ст. 165 ЦПК України).

Якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника - юридичної особи або фізичної особи - підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дня надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю (ч. 8 ст. 165 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Приписами частини першої статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема частина перша статті 28 ЦПК України передбачає, що позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

При цьому суд не має права обмежувати вибір позивача (заявника) для розгляду справи у конкретному суді.

Таким чином, заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів можуть бути подані як за зареєстрованим місцем проживання (перебування) відповідача (боржника), так і за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача (заявника) за вибором останнього.

Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заявник зазначала своє місце проживання: АДРЕСА_1 , також зазначала місце проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 (а.с. 1).

Судом першої інстанції було здійснено запити щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 .

З відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1127081 від 18 лютого 2025 року слідує, що за вказаними судом параметрами особу не знайдено (а.с. 60).

З відповіді з Березнегуватського старостинського округу № 3 Софіївської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 18 лютого 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 59).

До прийняття Верховною Радою України постанови "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-ІХ Софіївська сільська рада, якій було підпорядковане село Березнегуватське, знаходилась на території Новобузького району Миколаївської області, на яку розповсюджувалася територіальна юрисдикція (підсудність) Новобузького районного суду Миколаївської області.

Зазначеною постановою було утворено Баштанський район, до складу територій якого було, зокрема віднесено Софіївську сільську територіальну громаду (п.п. 14 п. 1 Постанови).

Разом із тим, відповідно до пункту 3-1 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-ІХ, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

За таких обставин суд першої інстанції вірно встановив, що зареєстроване місце проживання боржника ОСОБА_2 в с. Березнегуватське Баштанського (раніше - Новобузького) району, знаходиться за межами територіальної юрисдикції Баштанського районного суду Миколаївської області, оскільки належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Новобузького районного суду Миколаївської області.

Тоді як зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання стягувача ОСОБА_1 належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Первомайського районного суду Миколаївської області.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, оскільки ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не мають зареєстрованого місця проживання, що відноситься до територіальної юрисдикції Баштанського районного суду Миколаївської області, а тому справа не підсудна Баштанському районному суду Миколаївської області.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернувся до компетентних органів із запитом про місце реєстрації (перебування) боржника ОСОБА_2 суперечать встановленим обставинам справи.

Посилання представника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції відповідно до приписів п. 8 ст. 165 ЦПК України після отриманих відомостей про місцезнаходження боржника повинен був передати заяву про видачу судового наказу за підсудністю, не можуть бути прийняті до уваги.

Так, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 165 ЦПК України, якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника юридичної особи, або фізичної особи підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дна надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю.

Разом з тим, з тим боржник ОСОБА_2 , з вимогою до якого звернувся заявник, не є юридичною особою, або фізичною особою - підприємцем, тому підстав для застосування п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України та передачі заяви за підсудністю, суд першої інстанції не мав.

Крім того колегія суддів враховує альтернативну підсудність даної справи, при якій суд не має право обмежувати вибір заявника для розгляду справи у конкретному суді .

Відповідно до ч. 1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Оскільки порушень судом норм законодавства не встановлено, то відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

У пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскарження ухвали щодо відмови у видачі судового наказу передбачено пунктом 1 частини першої статті 353 ЦПК України.

Таким чином постанова апеляційного суду не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367,374,375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною - залишити без задоволення.

Ухвалу Баштанського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року