провадження № 22-ц/824/4471/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року про закриття провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги в період травень 2023 року - липень 2024 року в розмірі 24 722,91 грн., інфляційні витрати в розмірі 139,81 грн. та 3 проценти річних в розмірі 79,31 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмову у стягненні судового збору та витрат на правову допомогу, через не повне з`ясування обставин справи та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс»зазначає, що 18 вересня 2024 року на рахунок позивача було сплачено судовий збір у повному розмірі на користь позивача. Зазначене підтверджується копією квитанції АТ «Ощадбанк» до платіжної інструкції на переказ готівки 32 від 18 вересня 2024 року на суму 3 028,00 грн., з призначенням платежу «судовий збір від ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ( ОСОБА_2 ». В той же час 19 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» з заявою, щодо зміни призначення платежу сплати судового збору, а саме: просила вважати призначення платежу зазначеної вище квитанції № 32 від 18 вересня 2024 року як: «оплата за комунальні послуги, від ОСОБА_1 » В обґрунтування вищевказаної заяви ОСОБА_1 вказала, що рішення щодо стягнення з неї (як відповідача) по справі № 757/36016/24 судового збору відсутнє. Таким чином на думку ОСОБА_1 у ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс»були відсутні правові підстави для стягнення з неї або отримання судового збору від неї та для врахування коштів за квитанцією № 32 від 18 вересня 2024 року у розмірі 3 028,00 грн. як оплата судового збору по справі № 757/36016/24. Після чого, відповідач ОСОБА_1 29 жовтня 2024 року подає до суду відзив на позовну заяву з додатками, в тому числі з копією квитанцій АТ «Ощадбанк» до платіжної інструкції на переказ готівки 32 від 18 вересня 2024 року на суму 3 028,00 грн., з призначенням платежу «судовий збір від ОСОБА_1 ; АДРЕСА_1 ( ОСОБА_2 », що підтверджує нею оплату судового збору. Таким чином на момент подачі відзиву на позовну заяву відповідачем ОСОБА_1 , призначення платежу було змінено і кошти перераховані за оплату комунальних послуг. Крім того, вказує на зловживання своїми процесуальними правами відповідача та її представника, а тому просить постановити окрему ухвалу. Також, зазначає, що беручи до уваги складність справи, час витрачений представником заявника, обсягом виконаних робіт адвоката, послуг правничої допомоги щодо представництва інтересів позивача у суді першої інстанцій під час розгляду справи, вважає достатність наявних підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а саме з позивача ( ОСОБА_1 ) на користь заявника у розмірі 10 000,00 грн., оскільки цей розмір судових витрат відповідно до ЦПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтримує позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги в період з травня 2023 - по липень 2024 року в розмірі 24722,91 грн., інфляційних втрат в сумі 139,81 грн., 3% річних - в сумі 79,31 грн., у зв`язку зі сплатою 19 вересня 2024 року відповідачем заборгованості, що призвело до зникнення предмета спору на стадії судового розгляду. Відмовляючи у стягненні судового збору, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем на рахунок позивача було сплачено судовий збір у повному розмірі, що підтверджується копією квитанції АТ «Ощадбанк» до платіжної інструкції на переказ готівки 32 від 18 вересня 2024 на суму 3028,00 грн. Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн. суд першої інстанції, врахував предмет позову, складність та обсяг самої справи, співмірність складності справи із наданими адвокатом послугами, враховуючи масовість поданих до суду подібних позовів (близько 90 шт.) клопотання про зменшення витрат на правову допомогу від відповідача.

Апеляційний суд по суті погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

У ст. 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст.142 ЦПК України, розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на користь позивача було добровільно сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції № 2494 від 18 липня 2024 року (а.с. 83).

ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» вказуючи на те, що ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» з заявою, щодо зміни призначення платежу сплати судового збору, а саме: просила вважати призначення платежу зазначеної вище квитанції № 32 від 18 вересня 2024 року як: «оплата за комунальні послуги, від ОСОБА_1 », не звернуло уваги на наступне.

Відповідно до положень пункту 23.1 статті 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пункту 3.4 Інструкції № 22 (чинної до 31.07.2022), «зміна призначення платежу» допускається до моменту списання банком грошових коштів з рахунку платника та включає вчинені дії суб`єктів господарювання щодо: подання до банку документа на відкликання платіжного доручення; заміни інформації (будь-яких відомостей та/або даних), які містяться у однойменному реквізиті платіжного доручення іншою інформацією (відомостями та/або даними) шляхом оформлення нового платіжного доручення.

При цьому поняттям «уточнення призначення платежу» охоплюються вчинені після списання коштів за платіжним дорученням дії конкретних суб`єктів господарювання (платника та отримувача коштів) з внесення окремих несуттєвих правок, виправлення описок, надання уточнень до реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, які повністю не змінюють підставу платежу та здійснюються суб`єктами господарювання за взаємним волевиявленням на договірних засадах, але без участі банку.

Тобто «уточнення призначення платежу» передбачає можливість обміну платника та отримувача коштів листами-уточненнями із внесенням окремих незначних правок, виправленням описок, наданням уточнень до реквізиту «призначення платежу» виконаного платіжного доручення.

Таким чином, основна відмінність між «зміною призначення платежу» та «уточненням призначення платежу» полягає в тому, що з моменту списання банком грошових коштів з рахунку платника «зміна призначення платежу» є недопустимою, натомість з цього моменту стає можливим виключно «уточнення призначення платежу» безпосередньо платником та отримувачем коштів без участі банку, яке може проявлятися, зокрема, в уточненні або назви, або номера, або дати документа (договір, накладна, рахунок тощо), на виконання якого вчинявся платіж, але ні в якому разі не всіх вказаних реквізитів одночасно, що по суті вже означатиме недопустиму «зміну призначення платежу» виконаного платіжного доручення.

Враховуючи вище зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у стягненні судового збору у розмірі 3 028,00 грн. з відповідача на користь позивача, оскільки той був добровільно відшкодований під час розгляду справи.

В даному випадку безпідставна зміна сторонами призначення платежу зі сплати судового збору, який було враховано судом, ніяким чином не свідчить, що судовий збір не відшкодовано позивачу.

На підтвердження судових витрат з правової допомоги понесених позивачем суду було надано копії: ордеру, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, договору про надання правової допомоги від 01 червня 2024 року укладеного між ТОВ «КУЖЕ «Новосервіс» та АО «НАТАЛІЇ КОСЯК» в особі керуючого адвоката Косяк Н.В., акту № 8/01 приймання-передачі наданих послуг від 06 серпня 2024 року до Договору про надання правової допомоги від 01 червня 2024 року на суму 10 000,00 грн.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми реальному обсягу адвокатських послуг, наданих представником ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» - адвокатом Косяк Н.В., врахувавши заперечення сторони відповідача, складність справи, суть спору, а також необхідність дотримання критерію розумності, співмірності та справедливості, суд першої інстанції прийняв рішення про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності підстав до не стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі, який зазначав позивач, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, виходячи з наступного.

У відповідності до розділу 4 укладеного позивачем договору про надання правової допомоги від 01 червня 2024 року «При розрахунку вартості юридичної допомоги враховується час витрачений адвокатом... За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги і її вартість.

Не дивлячи на те, що договір про надання правової допомоги не визначає гонорар адвоката, як фіксований, який сплачується за супроводження справи в суді першої інстанції загалом, ні вказаний договір, ні наданий суд акт № 8/01 приймання передачі наданих послуг не містить вартості конкретних послуг та годин роботи адвоката, що унеможливлює перевірку доводів апеляційної скарги щодо визначення позивачем суми таких витрат у відповідності до складності справи, часу витраченого адвокатом для надання кожної складової правової допомоги, обсягу виконаної роботи.

Зазначене унеможливлює задоволення заяви про стягнення таких витрат з відповідача, а відтак суд обґрунтовано відмовив в задоволенні заяви позивача в цій частині.

У відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ухвала суду в частині стягнення з відповідача 2 000,00 грн. витрат на правову допомогу сторонами не оскаржується, апеляційний суд не переглядає її в цій частині.

Отже, висновок суду про відмову у стягненні з відповідача судового збору та витрат на правову допомогу відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, та доводами апеляційної скарги не спростовується, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Ухвала суду в частині закриття провадження по справі,сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку також не переглядається.

Щодо заяви ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» про постановлення окремої ухвали щодо зловживання адвокатом Кузьменко І.Г. та відповідачем ОСОБА_1 процесуальними правами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала суду - є процесуальним засобом судового впливу, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Тобто підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.

Відповідно до положень статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374,375, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс»залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 27 березня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.