ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/2365/23
Номер провадження 22-ц/818/271/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.

представника позивача адвоката Онішкевич М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 липня 2024 року в складі судді Щепіхіної В.В. у справі № 638/2365/23 за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі- АТ «Креді Агріколь Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що 03 березня 2021 року між сторонами укладено Комплексний договір № 7/1126126, відповідно до якого відповідачці надано кредит у сумі 1 501 988,99 грн, строком з 03 березня 2021 року до 02 березня 2026 року.

ОСОБА_1 умови договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2023 року за нею обліковується заборгованість у розмірі 1 327 063,70 грн, яка складається з: строкової заборгованості - 942 763,37 грн, простроченої заборгованості - 275 364,62 грн, прострочених відсотків - 100 234,91 грн, нарахованих відсотків - 8 700,77 грн.

Зважаючи, що під час розгляду справи відповідачкою частково погашено заборгованість, АТ «Креді Агріколь Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 борг за кредитним договором у розмірі 1 021 063,70 грн, а також судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 липня 2024 року позовні вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за комплексним договором № 7/1126126 від 03 березня 2021 року станом на 24 квітня 2024 року у розмірі 1 021 063,70 грн та судовий збір у розмірі 19 905, 96 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка належним чином не виконувала умови кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої не спростовано, а тому підлягає стягненню у судовому порядку.

29 липня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про залишення позову без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково не було враховано форс-мажорних обставин пов`язаних з військовою агресією російської федерації, а також добросовісної поведінки позичальника, оскільки з листопада 2023 року по 04 березня 2024 року нею було внесено кошти на погашення заборгованості.

Також, на час розгляду справи між сторонами здійснювались заходи з урегулювання спірних правовідносин.

У зв`язку з наявністю обставин непереборної сили, спричинених військовою агресією РФ нею було подано до Банку заяву-анкету про зміну умов кредитного договору, а саме - про збільшення максимального строку повернення кредитних коштів з урахуванням можливості сплати щомісячного платежу у розмірі 25 000,00 грн. Проте, відповіді на її заяву Банком надано не було.

Також, вказувала, що нею не отримувалось судових повісток про розгляд справи, що унеможливило надати докази та пояснення щодо суті позовних вимог.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилася.

Від відповідачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через її занятість на роботі.

Аналогічне клопотання подавалося ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 28 листопада 2024 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

В судовому засіданні 28 листопад 2024 року судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 27 березня 2025 року. Про дату, час та місце судового розгляду справи 27 березня 2025 року відповідачка була повідомлений належним чином з 29 листопаада 2024 року (а.с. 217) і мала достатньо часу для організації своєї трудової діяльності для явки у судове засідання чи оформлення представництва по даній справі.

Оскільки клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 27 березня 2025 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання ОСОБА_1 не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у її задоволенні.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвокат Онішкевич М. М., який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що 03 березня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 укладено комплексний договір (кредиту та застави) № 7/1126126, відповідно до умов якого Банком надано кредит позичальнику у розмірі 1 501 988,99 грн, в тому числі 1 379 056,00 грн - на купівлю транспортного засобу для особистого користування; 122 932,99 грн - на сплату страхової премії за договором добровільного страхування транспортного засобу строком до 02 березня 2026 року включно зі сплатою 8,99 % річних (фіксована процентна ставка) (а.с. 16-17).

03 березня 2021 року сума кредиту у розмірі 1 501 988,99 грн перерахована відповідачці (а.с. 8)

Предмет застави є транспортний засіб марки Lexus RX 350, 2020 року випуску. Вартість предмета застави є 1 970 080,00 грн.

25 листопада 2022 року АТ «Креді Агріколь Банк» направлено вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, розмір якої становить 1 218 128,02 грн - непогашена сума кредиту, 81 933,0 - проценти за користування кредитом (а. с. 7).

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, наявні правові підстави для стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Між тим, щодо суми, що підлягає стягненню судова колегія виходить з такого.

За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 (провадження № 14-318цс18), викладено правові висновки про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

Матеріали справи свідчать, що банк 25 листопада 2022 року заявив до позичальника вимогу про дострокове виконання зобов`язання боржника за кредитним договором, що свідчить про зміну строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором (частина 2 статті 1050 ЦК України), а тому відсутні підстави для подальшого нарахування процентів.

Як вбачається з вказаної вимоги, заборгованість ОСОБА_1 становить 1 218 128,02 + 81 933,30 = 1 300 061,32 грн. Сторонами не заперечується, що після пред`явлення позову відповідачкою було сплачено 22 листопада 2023 року - 150 000 грн, 15 січня 2024 року - 15 000 грн, 25 січня 2024 року - 121 000 грн, тобто у загальному розмірі 306 000 грн. Отже, стягненню підлягає 1 300 061,32 - 306 000 = 994 061,32 грн.

Щодо доводів ОСОБА_1 про неврахування судом форс мажорних обставин, а саме введення воєнного стану, то суд керується таким.

У постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21, від 22 червня 2022 року у справі № 904/5328/21 визначено, що ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 141 Закону України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати України» (далі - Закон № 671/97-ВР) шляхом видачі сертифіката.

У статті 141 Закону № 671/97-ВР вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 вказано, що «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18 та у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 913/20/21».

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

На підтвердження дії форс-мажорних обставин та неможливості виконання своїх зобов`язань відповідачкою надано суду лише лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1.

Оцінивши належність та допустимість таких доказів у справі, судова колегія вважає, що вони не підтверджують виникнення форс-мажорних обставин, які перебувають у причинному зв`язку із неможливістю виконання саме зобов`язань з внесення грошових коштів за кредитним договором.

Водночас лист Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорну обставину - військову агресію російської федерації проти України, сам собою не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Щодо доводів ОСОБА_1 , щодо належного її повідомлення про розгляд справи, що перешкодило подати її заперечення, то вони спростовуються матеріалами справи, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_1 було подано відповідні клопотання та заперечення, а також копії квитанцій про сплату коштів.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає зміні шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню з 1 021 063,70 грн до 994 061,32 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При звернення до суду з позовом АТ «Креді Агріколь Банк» сплачено 19 905,96 грн (а.с. 5).

Зважаючи, що позовні вимоги Банку задоволено частково на 97,36% (994 061,32 х 100) / 1 021 063,70, позивачу має бути компенсовано19380,44 грн (19 905,96 х 97,36%).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 18 379,15 грн судового збору (а. с. 183). Апеляційну скаргу було задоволено частково, а саме на 2,64 % а тому відповідачці має бути компенсовано 485,21 грн (18379,15 грн х 2,64 %).

Отже, на підставі частини 10 статті 141 ЦПК України на користь АТ «Креді Агріколь Банк» підлягає стягненню з ОСОБА_1 18895, 23 грн (19380,44 грн - 485,21).

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 липня 2024 року змінити.

Зменшити розмір заборгованості за комплексним договором № 7/1126126 від 03 березня 2021 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» з 1 021 063,70 грн до 994 061 (дев`ятсот дев`яносто чотири тисячі шістдесят одна) грн 32 коп., а також судового збору з 19 905,96 грн до 18 895 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто п`ять) грн 23 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 31 березня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук