Справа № 930/2341/24
Провадження № 22-ц/801/676/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войницька Т. Є.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 рокуСправа № 930/2341/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки і піклування Немирівська міська рада Вінницького району Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 10 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Войницької Т. Є. у м. Немирів, дата складення повного судового рішення 17 січня 2025 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки і піклування Немирівська міська рада Вінницького району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у справі є її батьком, у 2012 році батько покинув родину та став проживати окремо, згодом шлюб між батьками було розірвано. З того часу батько фактично усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме: не цікавився її життям, успіхами у навчанні, здоров`ям, фізичним та духовним розвитком, не відвідував її вдома, за весь час перебування у садочку чи в школі не був присутнім на заходах, які там проводились (батьківські збори, урочисті події, інше). Відповідач постійно ігнорував її прохання про зустрічі, не відводив її у кафе, кіно чи будь-яке інше розважальне місце для дітей, видумуючи усілякі необ`єктивні приводи та причини. Відповідач взагалі не проявляв зацікавленості в її підготовці до самостійного життя.

Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неї та стягнути з нього судові витрати.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 10 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив, що у справі не встановлено свідомого ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 суд до уваги не бере, оскільки він складений поверхнево та ґрунтується лише на підставі заяви та пояснень ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 має непрості стосунки з батьком, який пішов з родини, має іншу сім`ю, у зв`язку із чим не приділяє їй належної уваги, проте вони періодично підтримували стосунки, вітали один одного з днем народження, батько відкликався на прохання доньки про купівлю необхідних речей (сукні на випускний), запрошував її в гості. ОСОБА_2 заперечував щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки, що, на переконання суду, свідчить про його небайдужість до доньки, якій на момент розгляду справи вже виповнилося 18 років.

Не погодившись із прийнятим рішенням, 06 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Основні доводи апеляційної скарги перекликаються з доводами позовної заяви, які, на думку позивачки суд першої інстанції оцінив невірно. Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення її матері ОСОБА_3 , що призвело до хибного висновку про відсутність доказів і недоведеність умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

14 лютого 2025 року через засоби поштового зв`язку відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві ОСОБА_2 наголошує, що він не відмовлявся і не відмовляється від обов`язків батька піклуватися про свою дитину, зазначає, що йому не в повній мірі вдалося виконувати свої батьківські обов`язки, що було пов`язано з об`єктивними причинами, у тому числі з постійними пошуками роботи та тимчасових заробітків. Працював як в Україні, так і за кордоном, куди періодично виїжджав на тривалий час, оскільки були потрібно кошти на утримання сім`ї так сплату аліментів. ОСОБА_2 зауважує, що не дивлячись на дійсно не прості стосунки, намагався спілкуватися з донькою, по мірі можливості допомагав їй матеріально, купував речі, запрошував в гості та інше.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Гуцалюк В. В. підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити. ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної скарги, підтримав доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Немирів Немирівського району Вінницької області (а.с. 7), її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 9);

- згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 8);

- з довідки виконавчого комітету Немирівської міської ради від 14 червня 2024 року № 5768, вбачається, що ОСОБА_1 проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 , до складу родини якої також входять: чоловік: ОСОБА_5 та донька: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14);

- згідно постанови головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Немирівського районного управління юстиції Деревяга О.П. від 19 лютого 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/217/1200/2012, виданого Немирівським районним судом Вінницької області, про стягнення аліментів з відповідача на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_1 у розмірі частки всіх видів заробітку (доходів), починаючи з 12 жовтня 2012 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12);

- згідно довідки Немирівського відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області № 67 від 04 листопада 2024 року, ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_1 , яка станом на 01 вересня 2024 року складає 75 032, 06 грн (а.с. 13);

-відповідно до висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Немирівської міської ради Вінницької області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Немирівської міської ради від 20 серпня 2024 року № 372, щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 10 11).

Між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Така позиція є сталою в правозастосуванні та неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Суд першої інстанції вірно послався на постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 24.06.2020 у справі № 344/6374/18, від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 25.01.2023 у справі № 462/4705/19, які є релевантними до обставин цієї справи.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладається на позивача.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в справі відсутні докази злісного та свідомого ухилення від виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно своєї доньки ОСОБА_1 . Суд вірно зазначив, що у справі відсутні докази, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач після розірвання шлюбу в 2012 році самоусунувся від покладених на нього батьківських обов`язків, щодо виховання, піклування та забезпечення доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є лише твердженням позивачки відтак не свідчить безумовно про те, що ОСОБА_2 не бажає брати участь в утриманні і вихованні доньки, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції, даючи оцінку висновку органу опіки і піклування № 372 від 20 серпня 2024 року, вірно зазначив, що цей висновок ґрунтується лише на заяві та поясненнях ОСОБА_1 . Така оцінка суду є об`єктивною та правильною.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не бажає спілкуватися із ОСОБА_1 , уникає зустрічей з нею, є лише суб`єктивною думкою останньої, яка не підтверджена жодними доказами, при цьому, відповідач ОСОБА_2 як в суді першої, так і апеляційної інстанціях займає послідовну позицію, відповідно до якої він стверджує, що не відмовлявся і не відмовляється від обов`язків батька піклуватися про свою дитину, працював як в Україні так і за кордоном, куди виїжджав на тривалий час, оскільки кошти потрібні були як на утримання сім`ї так і на сплату аліментів, тому приділяв недостатньо уваги старшій доньці.

Твердження позивачки про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення її матері ОСОБА_3 , що призвело до хибного висновку про відсутність доказів і недоведеність умисного ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов`язків, є безпідставним, оскільки свідок ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 та колишньою дружиною ОСОБА_2 , а тому суд вірно виснував, що вона є зацікавленою особою та її показання не є об`єктивними.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не надано належних доказів того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню ОСОБА_1 . Тобто, у цій справі не доведено відповідні умисні дії чи бездіяльність відповідача, не доведені обставини, за яких відповідач, який має всі можливості виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, не виконує їх.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 10 січня 2025 року слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання судових витрат відповідно статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені судові витрати слід залишити за нею.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 10 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало