Провадження №4-с/369/47/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

Головуючого судді Скрипник О.Г.,

за участю секретаря Гребенюк Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Старший державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», на рішення державного виконавця в рамках виконавчого провадження № 45122061,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на рішення державного виконавця в рамках виконавчого провадження № 45122061.

У свої скарзі ОСОБА_1 , просить суд, а саме: визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника від 24 червня 2016 року винесену в рамках виконавчого провадження №45122061; визнати неправомірною та скасувати постанову від 10 жовтня 2024 року про стягнення виконавчого збору винесену в рамках виконавчого провадження №45122061;

визнати неправомірною та скасувати постанову від 10 жовтня 2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження винесену в рамках виконавчого провадження №45122061; визнати неправомірною та скасувати постанову від 10 жовтня 2024 року про арешт коштів боржника винесену в рамках виконавчого провадження №45122061; визнати неправомірною та скасувати постанову від 14 жовтня 2024 року про арешт майна боржника винесену в рамках виконавчого провадження №45122061.

Ухвалою суду від 14.11.2024 року було відкрито провадження у справі.

Копію ухвали про відкриття провадження невідкладно було надіслано особам, які беруть участь у справі, разом з інформацією про їхні процесуальні права та обов`язки.

Розгляд скарги було призначено судом на 11 год. 20 хв. 18.03.2025 року в залі судових засідань № 5 Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Учасники належними чином повідомлені судом про місце, дату та час судового засідання.

В судове засідання, яке відбулось 18.03.2025 року ОСОБА_1 , не з`явилась. Її представник адвокат Булай Владислав Сергійович через канцелярію суду подав заяву від 06.12.2024 року в якій просив проводити розгляд скарги за відсутності ОСОБА_1 , та її представника. Скаргу підтримав у повному обсязі та просив суд її задовольнити.

Старший державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна у судове засідання 18.03.2025 року не з`явилась. Про причини своєї неявки суду не повідомила. Про місце, дату та час судового засідання була належним чином повідомлена судом.

ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у судове засідання 18.03.2025 року явку свого представника не забезпечили. Про причини своєї неявки суду не повідомили. Про місце, дату та час судового засідання були належним чином повідомлені судом.

Інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до частини 1 статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. За приписами частини 2 вказаної статті неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

З огляду на положення частини 2 статті 450 ЦПК України, з метою дотримання процесуальних строків розгляду скарги, суд вважає за можливе розглянути скаргу без учасників, які належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання.

Дослідивши матеріали справи вбачається, що 16.07.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пенею.

Позов було обґрунтовано тим, що 20.03.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (який з 21.12.2009 року змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

11.06.2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 4. Як наслідок до нового кредитора ТОВ «Кей Колект» перейшли права вимоги за зобов`язаннями, які виникли у ОСОБА_1 на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20.03.2007 року.

Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав ОСОБА_1 кредит в сумі 290 000 (двісті дев`яносто тисяч) дол. США, а остання зобов`язувалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20.03.2015 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.08.2013 року у справі №369/6766/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів нарахованих за користування кредитом та пенею, було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» суму боргу за кредитним договором № від 20.03.2007 року в розмірі 287 391 (двісті вісімдесят сім тисяч триста дев`яносто один) дол. США, що за курсом НБУ станом на 24.05.2013 року становить 2 297 118 (два мільйони двісті дев`яносто сім тисяч сто вісімнадцять) грн. 67 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судовий збір в сумі 3 441 (три тисячі чотириста сорок одна) грн.

Після набрання рішення суду законної сили 14 січня 2014 року судом було видано виконавчий лист у справі 369/6766/13-ц.

Надалі ТОВ «Кей-Колект» звернулись до ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області із заявою про відкриття виконавчого провадження від 27.08.2014 року вих.№201/14.

Як убачається з матеріалів справи, 16.10.2014 року головним державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області Данилишиним П.Б., було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №45122061.

17 жовтня 2014 року головним державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області Данилишиним П.Б., було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

23.02.2015 року головним державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області Данилишиним П.Б., було винесено постанову, якою було описано транспортний засіб марки MITSUBISHI GRANDIS, 2,4, рік випуску 2005, колір фіолетовий, № кузова НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 , який належав Боржника.

24.06.2016 року старшим державним виконавцем Чубаревим О. О., Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області було винесено постанову про арешт майна боржника.

27.12.2019 року старшим державним виконавцем Пацуріною О. В., Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області було винесено постану, якою матеріали виконавчого провадження були передані з від Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

13.01.2020 року вказані матеріали виконавчого провадження були прийняті до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) підставі постанова про прийняття до виконання виконавчого провадження, яка була прийнята старшим державним виконавецем Пацуріною О. В., Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ).

27.07.2022 року державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Солдаткін К. С., виніс постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних.

10.10.2024 року старший державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна винесла постанову про постанова про зміну (доповнення) реєстраційних даних.

10.10.2024 року старший державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна винесла постанову про стягнення виконавчого збору.

10.10.2024 року старший державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна винесла постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

10.10.2024 року старший державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна винесла постанову про арешт коштів боржника.

14.10.2024 року старший державний виконавець Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Дрижко Тетяна Миколаївна винесла постанову про арешт майна боржника.

Судом установлено, що 24 листопада 2015 року ТОВ «УКРБОРГ» повідомило ОСОБА_1 , (листом вих.№ 135-19937 від 24.11.2015 року) про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», яке набуло статусу кредитора за кредитним договором №0 від 20.03.2007 року, 24.11.2015 року реалізувало своє право та задовольнило вимоги за кредитним договором шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та п. 12.3.1., Договору іпотеки, який було укладено з метою забезпечення права вимоги за вказаним кредитним договором.

Відтак, з вказаного листа було встановлено, що 20.03.2007 року між Кредитором та ОСОБА_1 , з метою забезпечення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір іпотеки №50097 від 20.03.2007 року, посвідченого Іщук Л.А., приватиним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №86. За вказаним іпотечним договором ОСОБА_3 , було передано в іпотоку нерухоме майно, а саме: земельна ділянка та житловий будинок з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

24 листопада 2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» надало ОСОБА_1 , повідомлення про анулювання боргу від 24.11.2015 року вих.№135-19961, з якого убачається, що Кредитором було прийнято рішення про анулювання боргу за кредитним договором №0 від 20.03.2007 року, з огляну на фактичне виконання Боржником зобов`язання за вказаним кредитним договором.

01 грудня 2015 рооку Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» надали ОСОБА_1 , довідку від 01.12.2015 року вих.№135-20052, якою повідомили, що станом на 26.11.2015 року ОСОБА_1 , не має заборгованості перед ТОВ «Кей-Колект». Заборгованість відсутня.

З наведеного вище убачається, що станом на 24 листопада 2015 року не було підстав для подальшого примусового виконання рішення суду у справі 369/6766/13-ц, оскільки заборгованість за кредитним договором №0 від 20.03.2007 вже було відсутня. Сума боргу була погашена ОСОБА_1 , перед ТОВ «Кей-Колект», а відтак подальше вжиття заходів з метою примусового виконання рішення державним виконавцем суперечило положенням Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень абзацу 3 статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції закону на момент анулювання ТОВ «Кей-Колект» боргу за кредитним договором) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання

боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до положень абзацу 5 статті 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами

позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до положень абзацу 7 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Відповідно до положень абзацу 7 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку» У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати

дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

За приписами положень пункту 3 частини 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на

нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності

на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Як убачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» 24.11.2015 року повідомило ОСОБА_1 , про анулювання (прощення) боргу.

За приписами статті 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Таким чином,Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» набувши право власності на предмет іпотеки, задовольнило свою вимогу. А відтак з моменту відсутності права вимоги були відсутні правові підстави для стягнення боргу в рамках виконавчого провадження №45122061 із ОСОБА_1 .

Аналізуючи правомірність оскаржуваних ОСОБА_1 , постанов державного виконавця слід врахувати наступне.

Щодо вимоги ОСОБА_1 , про скасування постанови про арешт майна боржника від 24 червня 2016 року в рамках виконавчого провадження №45122061, то у цій частині суд зазначає, що відповідно до положень частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент винесення оскаржуваної постанови) було передбачено рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 5 вказаної статті рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_1 , звернулась до суду із вимогою про оскарження вказаної постанови від 24.06.2016 року лише у листопаді 2024 року із пропуском строку встановленого законом на оскарження вказаної постанови державного виконавця.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені вимоги ОСОБА_1 , про визнання неправомірною та скасуванні постанови про арешт майна боржника від 24 червня 2016 року в рамках виконавчого провадження №45122061

Щодо частини інших вимог, суд зазначає наступне. На момент прощення ТОВ «Кей-Колект» боргу ОСОБА_1 , виконавче провадження регулювалось Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З огляду на те, що станом на 24.11.2015 року у ОСОБА_1 , була відсутня заборгованість в рамках виконавчого провадження, необхідно застосувати положення закону чинного на той час.

В мотивувальній частині рішення Конституційного суду України від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99 судом було зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно правових актів.

Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до положень частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових

осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно частини 1 статті 6 Закону державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності

порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до положень пункту 8 частини 1 статі 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відтак, як убачається, станом на 24 листопада 2015 року не було підстав для подальшого примусового виконання рішення суду у справі 369/6766/13-ц, оскільки борг був відсутній. А відтак і не було достатньо правових підставі вживати заходів примусового виконання рішення суду державним виконавцем передбачених статтю 32 Закону №606-XIV від 21 квітня 1999 року та накладення арешту на майно боржника.

Суд зауважує, що були відсутні правові підстави для винесення постанов: від 10 жовтня 2024 року про стягнення виконавчого збору; від 10 жовтня 2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження; від 10 жовтня 2024 року про арешт коштів боржника; від 14 жовтня 2024 року постанова про арешт майна боржника, оскільки фактично борг був погашений ще до винесення вказаних постанов, а відтак наведені вище постанови порушують права боржника, як фізичної особи сторони виконавчого провадження.

Стягувач ТОВ «Кей-Колект», зобов`язаний був протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне самостійне виконання рішення боржником, та отримання у власність предмета іпотеки, чого зроблено не було. ТОВ «Кей-Колект» проявивши бездіяльність як сторона виконавчого провадження допустила дисбаланс прав учасників виконавчого провадження, це у свою чергу стало наслідком порушення прав ОСОБА_1 , - як сторони виконавчого провадження.

Щодо протиправності постанови від 10 жовтня 2024 року про стягнення виконавчого збору та від 10 жовтня 2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Відповідно до правової позиція викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі N 2540/3203/18 суд зауважив наступне.

Частина друга статті 27 Закону N 1404-VIII передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону N 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до статті 13 Закону N 1403-VІІІ заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Перегляд механізму визначення винагороди виконавців з метою стимулювання зростання рівня реального виконання судових рішень (як однієї із необхідних умов підвищення ефективності виконавчого провадження) запроваджено Стратегією реформування судоустрою, судочинства та суміжних правових інститутів на 2015-2020 роки, схваленою Указом Президента України від 20 травня 2015 року N 276/2015.

Кабінет Міністрів України постановою від 08 вересня 2016 року N 643 затвердив Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону N 1403-VIII, виплачується винагорода у такому розмірі:

- 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

- 0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково в порядку, встановленому Законом N 1404-VIII, якщо за таким документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до пункту 6 Порядку для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Аналіз наведених вище норм Порядку свідчить про те, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Матеріалами справи встановлено, що 10 жовтня 2024 року державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору та 10 жовтня 2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

При цьому державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, а також державний виконавець не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у вказаному виконавчому листі.

Таким чином, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону N 1404-VIII та підлягає скасуванню, так само як і постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Так само підлягають і скасуванню постанови від 10 жовтня 2024 року про арешт коштів боржника та від 14 жовтня 2024 року постанова про арешт майна боржника, оскільки відсутній борг за виконавчим документом та відсутні підстави для вжиття заходів примусового виконання рішення суду визначених статтею 10 Закону Закону N 1404-VIII.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 447-452 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця в рамках виконавчого провадження № 45122061, - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк на подання скарги на рішення (постанови) державного виконавця винесені в рамках виконавчого провадження № 45122061.

Визнати неправомірною та скасувати постанову від 10 жовтня 2024 року про стягнення виконавчого збору винесену в рамках виконавчого провадження №45122061.

Визнати неправомірною та скасувати постанову від 10 жовтня 2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження винесену в рамках виконавчого провадження №45122061.

Визнати неправомірною та скасувати постанову від 10 жовтня 2024 року про арешт коштів боржника винесену в рамках виконавчого провадження №45122061.

Визнати неправомірною та скасувати постанову від 14 жовтня 2024 року про арешт майна боржника винесену в рамках виконавчого провадження №45122061.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Копію ухвали направити учасникам.

Суддя: Оксана СКРИПНИК