Справа № 553/88/25
Провадження № 2/553/513/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.03.2025м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Москаленко В.В.,

за участю секретаря судових засідань Микуці К.В.,

представника відповідача Міністерства юстиції України Чемериса В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

13.01.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду міста Полтави із позовною заявою до Держави Україна, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог вказав, що вважає свої права та законні інтереси порушеними зі сторони Держави України, оскільки Міністерством юстиції були проігноровані його вимоги щодо негайного виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023 у справі №760/17232/20 про стягнення з держави російська федерація на його користь моральну шкоду у розмірі 1000000 грн., а також щодо ініціювання внесення змін до чинного законодавства з метою виконання зазначеного рішення. Зазначає, що неправомірними діями внаслідок бездіяльності Держави Україна щодо неврегулювання питання подальшого примусового виконання виконавчих документів боржником за якими є держава-агресор російська федерація, позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі 100000 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000000 грн. Моральна шкода полягає у психологічному напруженні, душевних стражданнях, відсутності правового захисту, розчаруванні та незручностях пов`язаних з необхідністю направлення звернень до державних органів, які виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, а саме : не виконання судового рішення, та порушення його прав на мирне володіння своїм майном.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 17.11.2025 провадження у справі відкрито та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

31.01.2025 від представника відповідача Міністерства юстиції України до суду надійшов відзив із запереченнями щодо поданої позовної заяви. Вказав, що позивачем не доведено факт наявності протиправних дій при виконанні виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва від 01.03.2024 у справі №760/17232/20, факт заподіяння позивачу такими діями моральної чи матеріальної шкоди, причинного зв`язку між діями та завданою шкодою. Шкода завдана російською агресією повинна бути відшкодована російською федерацією у спеціальному порядку, в межах міжнародного репараційного механізму, натомість, позовні вимоги зводяться до того, що таку шкоду повинна відшкодувати держава, що стала об`єктом агресії. Відшкодування шкоди завданої позивачу є обов`язком боржника, а завданням державного виконавця є вжиття заходів спрямованих на примусове виконання рішення. Не стягнуті кошти на виконання судового рішення не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1173, 1174 ЦК України. Посилання позивача на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.12.2024 у справі №440/12471/24 про визнання протиправними дій щодо не розгляду звернень ОСОБА_1 не вказують на наявність протиправних дій відповідача при виконанні виконавчого листа, а стосуються порушення відповідачем Закону України «Про звернення громадян». Враховуючи необґрунтованість вимог позивача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 17.02.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином. 04.02.2025 від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, вимоги заяви підтримав просив задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Міністерства юстиції України у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши представника відповідача Міністерства юстиції України, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27.02.2023 у справі № 760/17232/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди задоволено. Стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн. та 10 000,00 грн. судового збору (а.с. 20-24).

03.01.2024 було видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення, боржником за яким є Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації (а.с. 17).

На виконанні у ВПВР Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження №59036926 до складу якого входять виконавчі провадження, за якими боржником є держава - Російська Федерація.

В рамках виконання зведеного виконавчого провадження, Відділом проводились заходи, щодо виявлення майна боржника на підконтрольній території України на яке можливо звернути стягнення для примусового виконання виконавчих документів.

Разом з тим, чинне законодавство України, зокрема Закони України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не врегульовують правовідносини щодо порядку виконання рішень суду, боржником за яким є іноземна держава, в тому числі, яка визнана державою агресором та/або державою-окупантом.

Указом Президента України від 18.05.2022 № 346/2022 створено робочу групу, яка активно працює над створенням міжнародного компенсаційного механізму відшкодування збитків, завданих збройною агресією Російською Федерації проти України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (ст. 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Обґрунтовуючи свій позов позивач зазначав, що йому завдано моральну шкоду органами державної влади внаслідок невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2023.

Порядок виконання рішення судів у цивільних справах, в яких стороною є іноземний елемент встановлено нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, яка підписана поряд з іншими державами Україною та російською федерацією і яка ратифікована Верховною радою України Законом N 240/94-ВР від 10.11.94.

Ст.51 Конвенції передбачено, що кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань.

Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року відповідно до положень статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР.

Крім того за ч. 2 даного Закону ухвалено, керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР. Тому на даний час норми даної Конвенції не підлягають застосуванню.

В зв`язку з цим при виконанні рішення суду потрібно керуватися передусім нормами Цивільного процесуального кодексу України (розділ VI), а також Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними

рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17.11.2020 у справі №686/10710/18, від 20.09.2021 у справі №686/8422/20, від 25.10.2021 у справі №686/27099/20, від 15.11.2021 у справі №686/24617/20.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди) (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №686/27961/19).

У п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №750/1591/18-ц вказано, що згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень ст. 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №761/35803/16-ц.

Таким чином, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді орган, діями якого завдано шкоду.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанова Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №686/21800/21).

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення у справі № 760/17232/20, у якому державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.08.2020 у справі № 766/20974/17.

Таким чином, стягнення шкоди у випадку її доведення, має відшкодовуватися саме боржниками за виконавчими провадженнями.

Суд вказує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що позивачу завдано моральної і майнової шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій держави Україна в особі Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі 760/17232/20 від 27.02.2023 стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, в сумі 100 000,00 грн. Отже, боржником за вказаним рішенням суду є держава - Російська Федерація, а не Держава Україна, яка на цей час потерпає від російської агресії.

Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що органи Державної виконавчої служби безпідставно не виконували вищезазначене рішення шляхом звернення стягнення на майно Російської Федерації, що знаходиться на території України.

Не надано позивачем суду належних та допустимих доказів і на підтвердження заявленого ним розміру моральної шкоди.

Позивач зазначає те, що моральні збитки полягають у пережитих стресах, моральних стражданнях та психоемоційних навантаженнях, розчаруваннях внаслідок неотримання коштів після ухвалення рішення, які завдані через бездіяльність Держави України, при виконанні рішення на його користь, адже йому довелось захищати свої порушені права у суді, направляти звернення до державних органів для відновлення своїх порушених прав. Однак, позовна заява не містить даних про наявні у позивача моральні страждання які б підтверджували факт погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали саме внаслідок дій/бездіяльності держави України.

Позивачем також не надано доказів як спричинення йому матеріальної шкоди завданої незаконними діями відповідача, так і на обґрунтування заявленого її розміру 1 000 000,00 грн.

Отже, всупереч норм чинного законодавства, позивачем не надано жодних доказів на

підтвердження наявності заподіяної йому моральної та матеріальної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і діяннями саме відповідача та його вини.

Враховуючи наведене, суд приходить висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди за невиконання рішення суду в справі №760/17232/20 від 27.02.2023, слід відмовити.

Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 30, 48, 76, 81, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.19, 56, 129-1 Конституції України, ст.ст. 23,170,1167,1173, 1174, 1176 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Полтавського апеляційного суду, або через Ленінський районний суд м.Полтави протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Держава Україна.

Відповідач: Міністерство юстиції України, , місцезнаходження: вул. Архітектора Городецького, буд. 13, м. Київ.

Відповідач: Державна казначейська служба України, , місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиВ. В. Москаленко