Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

25 березня 2025 року м.Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області

в складі:

головуючої судді Ромазан Л.С.

за участю секретаря судового засідання Будз М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Артеміда-Ф" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі за текстом ТОВ «ФК «Артеміда-Ф») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 жовтня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі за текстом ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів») та ОСОБА_1 укладений договір позики №3534412 (далі за текстом договір № 3534412). Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язалось надати відповідачу грошові кошти в розмірі та на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язалась повернути таку ж саму суму грошових коштів у день закінчення строку договору або ж достроково та сплатити проценти за користування грошовими коштами в порядку та на умовах, визначених договором. Позивач вказав, що грошові кошти відповідач отримав шляхом безготівкового перерахування коштів у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки. Тому позивач вважає, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за договором № 3534412 виконало в повному обсязі.

01.04.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладений договір факторингу № 016-010421, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Сіроко Фінанс» прийняло належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, які вказані у Реєстрі прав вимоги, у тому числі і право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року.

В подальшому, 30 листопада 2023 року між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» укладений договір факторингу № 20231130/1, відповідно до умов якого ТОВ «Сіроко Фінанс» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» прийняло належні ТОВ «Сіроко Фінанс» права вимоги до боржників, які вказані у Реєстрі прав вимоги, у тому числі і право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року.

На думку позивача, вказані обставини свідчать про те, що ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року. Станом на 24 липня 2024 заборгованість ОСОБА_1 за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року становить 28165.66 грн, з яких: залишок заборгованості за тілом кредиту 12000 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом 12113.68 грн; три відсотки річних 862.06 грн; інфляційне збільшення 3189.92 грн.

З урахуванням викладеного позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив, в якому зазначила про те, що не укладала договору позики із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» № 3534412 від 13 жовтня 2020 року, на час укладення договору позики вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , до якого існує право вимоги позичальника, як до одного із подружжя, який повинен відповідати за борговими зобов"язаннями. Також вказала, що суму позики перераховано позивачем через ТОВ "Фінансова компанія "Фінекспрес" 13 жовтня 2020 року, тобто до того часу, коли останнє почало діяти на підставі витягу з реєстру платіжної інфрастуктури з інформацією про ліцензування на надання фінансових платіжних послуг від 27 квітня 2023 року № 21/764-рк. Зауважила, що письмова інформація директора ТОВ "Фінансова компанія "Фінекспрес" від 06 грудня 2023 року № 06/12-2023-14 без підпису директора та печатки товариства не є належним та допустимим доказом. Також вказала, що позивачем не доведено правомірності грошової вимоги від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Сіроко Фінанс» та відповідно і до ТОВ «ФК «Артеміда-Ф», оскільки у позові відсутні дані, за якою ціною перейшло право вимоги до ТОВ «Сіроко Фінанс». Крім того, вказала, що в усіх додатках до договору факторингу № 20231130/1 від 30 листопада 2023 року відсутні будь-які дані про позичальника ОСОБА_1 і про повідомлення її про відступлення права вимоги первісним кредитором новому кредитору. Також не погодилась із розрахунком суми заборгованості відповідача, оскільки він не підтверджений первинними документами.

Відповідач подала до суду письмову заяву про застосування позовної давності, про таку ж вимогу вона заявила і у відзиві на позов, оскільки, на її думку позивач звернувся до суду 29 липня 2024 року, тобто поза межами строку позовної давності, який закінчився 16 грудня 2023 року.

01 жовтня 2024 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якому він не погодився із запереченнями відповідача на позовні вимоги, письмово спростувавши їх.

У судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» Бачинський О.М., який належним чином повідомлений про дату, час та місце засідання, не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив здійснювати розгляд справи без його участі, позов підтримав із підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Заперечень проти заочного розгляду справи не висловив.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Худа І.Р. у судове засідадання не з"явились, подали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив

Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з укладенням та виконанням договору позики та договору факторингу та регулюються главами 71, 73 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 та від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі за текстом Закон), згідно зі ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 13 жовтня 2020 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладений договір позики № 3534412.

Зазначений договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора EHEIDEz61c, який був надісланий на електронну адресу відповідача, про що свідчить п. 5 договору.

Відповідно до п. 1 договору № 3534412 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язалось передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника на умовах строковості, звортності, платності, а позичальник зобов`язалась повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів та сплатити проценти від суми позики протягом строку позики або достроково.

Згідно з п. 2 договору сума позики 12000 грн, строк дії договору 64 дні. Тип процентної ставки фіксована 1,60% на день; дата надання позики 13.10.2020; дата повернення позики 15.12.2020; знижена процентна ставка за день - 1,36%, розмір процентів на прострочену позику у день 2,70%; розмір процентів на позику річний 340,46%; вартість позики за весь строк 19163,68 грн.

Підписанням цього договору відповідач підтвердила, що ознайомилась на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позичальник до моменту підписання договору вивчила цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору їй зрозумілі (п. 4.1, 4.2 Договору).

Статтею 11 Закону передбачено, що включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Отже, підписанням договору відповідач підтвердила прийняття відповідних умов надання грошових коштів, які діяли станом на 13.10.2020, а також засвідчила, що вона повідомлена позикодавцем у встановлений законом строк про всі умови договору, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на викладене на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін цього договору відповідно до приписів статті 11 ЦК України виникли права та обов`язки, які випливають із договору позики.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Наведене у свою чергу свідчить про належне укладення договору позики шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін.

Аналогічна правова позиція сформована у цілому ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.

Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 та від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20.

Отже, між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 була досягнута згода щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами цього договору в електронній формі з використанням електронного підпису.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики, зазначений договір недійсним не визнано.

За таких підстав суд приходить до висновку, що відповідно до вимог законодавства між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладений електронний договір позики № 3534412 від 13.10.2020.

Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Надаючи оцінку доводам відповідача у цій частині, суд зазначає таке.

ЦК України передбачена можливість заміни кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору. Відповідний правочин повинен бути вчиненим у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

За загальним правилом сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Проте відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, підставами для заміни кредитора у зобов`язанні є: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництво; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 навела ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги:

1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні;

2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо);

3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним;

4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання;

5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 1, пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який діяв на час укладення договору факторингу між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Сіроко Фінанс» від 01 квітня 2021 року № 016-010421, фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Відповідно до п.64 ч.1 ст.1, п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», який діяв на час укладення між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» договору факторингу №20231130/1 від 30 листопада 2023 року, фінансова послуга - операція або декілька операцій, пов`язаних однією правовою метою, з фінансовими засобами, що здійснюються в інтересах інших осіб, ніж надавач такої фінансової послуги, а також послуги, прямо визначені спеціальними законами як фінансові послуги. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину:

- йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові, операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором);

- його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги);

- метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника;

- за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату;

- його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається;

- у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо;

- вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

В постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу:

- предметом договору є надання фінансової послуги за плату;

- зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим;

- договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги;

- договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови;

- мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Згідно із ЦК України договір факторингу передбачає, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначила про те, що така плата за надану фактором послугу може бути встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу (позику чи кредит).

Натомість грошова вимога, яку клієнт передає фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Звертаючись до суду з даним позовом ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» посилалося на те, що в ОСОБА_1 існує заборгованість в розмірі 24113.68 грн за договором позики №3534412 від 13 жовтня 2020 року, який укладено між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 досягнута згода щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами цього договору в електронній формі з використанням електронного підпису, а тому відповідно до вимог законодавства укладено електронний договір позики №3534412 від 13 жовтня 2020 року.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 01.04.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладений договір факторингу № 016-010421, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Сіроко Фінанс» прийняло належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, які вказані у Реєстрі прав вимоги, у тому числі і право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року.

Також 30.11.2023 між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» укладений договір факторингу № 20231130/1, відповідно до умов якого ТОВ «Сіроко Фінанс» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» прийняло належні ТОВ «Сіроко Фінанс» права вимоги до боржників, які вказані у Реєстрі прав вимоги, у тому числі і право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року.

Докази виконання зобов`язання нового кредитора ТОВ «Сіроко Фінанс» перед первісним кредитором ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», зокрема, здійснення оплати договору факторингу № 016-010421 від 01 квітня 2021 року за передані права грошової вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 за договором № 3534412 від 13 жовтня 2020 року суду не надані.

Суд зазначає, що докази виконання зобов`язання нового кредитора ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» перед кредитором ТОВ «Сіроко Фінанс», зокрема, здійснення оплати договору факторингу № 20231130/1 від 30 листопада 2023 року за передані права грошової вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 за договором №3534412, позивач надав, зокрема, витяг з реєстру прав вимог № 20231130/1 від 10 червня 2024 року та платіжну інструкцію № 960 від 30 листопада 2023 року.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 016-010421 від 01 квітня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Сіроко Фінанс», зокрема, щодо оплатності його виконання (квитанція, платіжна інструкція, тощо). При цьому, суд наголошує, що реєстр до договору факторингу, за яким право вимоги відступається, не є фінансовим документом (квитанція, платіжна інструкція, тощо), а тому не може підтверджувати оплатність такого правочину.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» не довело, що відповідно до умов договору факторингу №20231130/1 від 30 листопада 2023 року набуло право вимоги до позичальників ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», в тому числі і до ОСОБА_1 за договором № 3534412 від 13 жовтня 2020 року.

Щодо дослідження первинних документів на підтвердження здійснення між сторонами договору позики господарських операцій, суд виходить з наступного.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаними положеннями Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

На підтвердження надання грошових коштів згідно із договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року позивачем ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» долучено лист ТОВ «ФК «Фінекспрес» за вих. № 06/12-2023-14 від 06 грудня 2023 року, однак суд не бере до уваги вказаний документ, оскільки такий не є первинним обліковим документом в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Більше того, вказаний документ не містить відомостей про особу отримувача грошового переказу, призначення платежу та складений більше як через три роки від укладення спірного договору позики.

В матеріалах справи відсутня виписка по картковому рахунку, яка б підтверджувала рух коштів та те, що відповідач користувалась кредитними коштами на власний розсуд. Наданий позивачем розрахунок є документом, що створений самим позивачем, а тому інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Таким чином, позивач не довів належними та достатніми доказами, що зазначена позивачем заборгованість дійсно має місце та що вона виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов договору позики.

З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_1 за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року.

Не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом поза межами встановленого законом строку позовної давності, оскільки відповідно до п.19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728,786, 1293 ЦК УКраїни, продовжуються на строк його дії.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 3534412 від 13.10.2020 року в сумі 28165.66 гривень слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові- на позивача.

Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2422.40 грн. та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у сумі 7 000,00 грн.

На підтвердження сплати судового збору позивачем подано платіжну інструкцію від 21 червня 2024 року № 1232, а на підтвердження надання правової допомоги - копію договору про надання правової допомоги №20240722-3 від 22 липня 2024 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001477, копію ордера на надання правничої допомоги від 22.07.2024 року товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» адвокатом Бачинським О.М., розрахунок суми судових витрат.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, тому сплачений судовий збір та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, покладаються на позивача.

Керуючись ст.4, 6, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд ,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 3534412 від 13 жовтня 2020 року в розмірі 28165.66 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 облоасть, РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» , , місцезнаходження: 79013, м. Львів, вул. С.Бандери, 87, оф. 54

Головуюча суддя Л.С. Ромазан