ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/2127/24Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р.
Провадження № 22-ц/817/232/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Гичко К. С.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 ,

представника позивача адвоката Кметика Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №599/2127/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2024 року, ухвалене суддею Іваницьким О.Р., дати складення повного тексту не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Йому на праві власності належить 1/3 частина в даному будинку, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №293259886. 2/3 частини в житловому будинку належать колишній дружині ОСОБА_1 , де з нею проживає їх син, який є особою з інвалідністю І групи. 26 березня 2014 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Проте до січня 2019 року він залишався проживати із колишньою дружиною в спірному будинковолодінні. З квітня 2019 року ОСОБА_1 чинить йому перешкоди в проживанні та користуванні житловим будинком, не впускає його в житлове приміщення, поміняла замки до вхідних дверей житлового будинку та до інших господарських приміщень, вчиняє скандали та погрожує йому. В силу вказаних обставин він змушений був проживати спочатку у свого батька в с.Тростянець, Зборівського району, Тернопільської області. Зараз винаймає квартиру в АДРЕСА_2 .

Просить усунути перешкоди в користуванні 1/3 частиною спільної часткової власності в житловому будинку по АДРЕСА_1 шляхом вселення та встановити порядок користування в даному житловому будинку, виділивши йому в користування житлову кімнату площею 15.5 кв.м., оскільки зазначене житло є його єдиною власністю та є єдиним місцем проживання. Також він погоджується проживати разом із сином, що не порушує норм Житлового Кодексу України.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2024 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 житловим будинком, що по АДРЕСА_1 , шляхом вселення.

Встановлено порядок користування, виділивши ОСОБА_3 житлову кімнату площею 15.5 м.кв. у житловому будинку що по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що нею не вчинялись будь-які дії, які б свідчили про те, шо вона порушувала право позивача на вільне володіння чи розпорядження його майном, оскільки ним не доведено належним чином цієї обставини.

Вважає, що вселення позивача у житло, в якій він є співвласником, лише з тих підстав, що він є співвласником 1/3 частки у спірному будинковолодінні, без зазначення доказів, які б свідчили про порушення чи обмеження його прав власника зі сторони відповідачки, є порушенням цивільного законодавства.

Крім цього, звертає увагу на те, що позивачем у 2018 році до Зборівського районного суду подавався аналогічний позов з тих самих підстав та мотивів (справа №599/1055/18). Згідно рішення Зборівського районного суду від 15.01.2019 у вказаній справі, позивачу було відмовлено у задоволенні його позовних вимог про вселення у спірне будинковолодіння. Дане рішення в цій частині залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11.04.2019, а тому вважає, що у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.257 ЦІК України позов цій частині слід було залишити без розгляду.

Стверджує, що з часу розгляду даної справи, до часу ухвалення оскаржуваного рішення, жодних змін у користуванні житлом позивач не проводив, оскільки постійно проживав в м.Зборові і жодних претензій не висував та ніякими компетентними органами не фіксувались порушення його права на вільне користування та розпорядження та вселення у його частку в житловому будинку зі сторони відповідача.

Зауважує, що в оскаржуваному рішенні суду не вказано, які саме перешкоди слід усунути і з чиєї сторони такі перешкоди існують. Ці обставини не зазначені судом ні в мотивувальній частині ні у резолютивній частині оскаржуваного рішення, що є також додатковою підставою для скасування рішення, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Крім того, звертає увагу, що судом не взято до уваги той факт, що син сторін ОСОБА_6 є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду, оскільки він визнаний недієздатним та відповідачку призначено над ним опікуном, а їхній син проживає в кімнаті, куди має намір вселитися позивач. Вказує, що не зможе належним чином здійснювати опікунство над сином, де буде постійно присутній позивач, з огляду на неприязні стосунки між сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Вказує, що відносно рішення Зборівського районного суду в справі 599/1055/18 необхідно зазначити, що позовні вимоги в даному рішенні стосувались подій, які були в період з жовтня 2015 року по липень 2018 року, а позовні вимоги ОСОБА_7 в даній справі стосуються подій та обставин в період з 2019 року по час звернення до суду.

Вказує, що позивач не має можливості проживати в будинку по АДРЕСА_1 , оскільки відповідач чинить перешкоди у вільному доступі до житла, а також у спілкуванні з сином, що, на думку позивача, підтверджується також Висновком органу опіки та піклування про встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у вихованні повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що з відповідною заявою до органу опіки та піклування звертався саме ОСОБА_3 , оскільки відповідачка чинить йому перешкоди у вільному доступі до житлового будинку та спілкуванню із своїм сином, і саме з цих причин ОСОБА_3 був змушений проживати в м.Зборові.

В судовому засіданні апелянт та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Позивач та його представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду залишити без змін, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Сторони з 05.10.1991 перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Зборівського районного суду від 26.03.2014.

Відповідно до рішення Зборівського районного суду 19.10.2015 визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини, а за ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

За даними технічного паспорту житловий будинок складається з двох житлових кімнат, коридору, кухні та двох веранд (а.с.6, 7). В житловому будинку проживають ОСОБА_1 та недієздатний ОСОБА_6 , опікуном якого є ОСОБА_1 .

В судовому засіданні суду першої інстанції сторони зазначили, що позивачка проживає у кімнаті площею 19.7 кв.м. В кімнаті площею 15.5 кв.м. проживає син колишнього подружжя ОСОБА_6 , який є особою з інвалідністю І групи.

Згідно з долученим позивачем до матеріалів справи висновком органу опіки та піклування про встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у вихованні повнолітнього сина ОСОБА_6 , особи з інвалідністю І групи, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 рекомендовано брати участь у вихованні сина відповідно до графіку спілкування в такі дні:

кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 11:00 до 18:00 год;

щороку, 28 листопада, в день народження сина з 15:00 до 18:00;

щороку, під час відпустки батька (квітень, червень, серпень) в термін 1 тиждень за домовленістю між батьками.

Побачення повинні відбуватися з дотриманням режиму харчування сина, відпочинку, правил безпеки, задовільного стану здоров`я.

Рекомендовано батькові ОСОБА_3 не порушувати графік побачень, виконувати свої батьківські обов`язки, приділяти синові увагу і турботу, виховувати його.

Рекомендовано матері ОСОБА_1 поважати батьківські права ОСОБА_3 , не чинити перешкод у спілкуванні батька з сином.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його реалізації. При цьому суд врахував, що позивач погоджується проживати спільно з сином, що вони однієї статі, а тому вважав за доцільне, з метою уникнення непорозумінь між колишнім подружжям, виділити позивачу у користування кімнату площею 15.5 кв.м. житлового будинку по АДРЕСА_1 , інші нежилі приміщення житлового будинку та господарські споруди залишити в загальному користуванні.

Колегія суддів з таким рішенням суду не погоджується.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Частиною 1 ст.368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями ч.1 ст.369 ЦК України закріплено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Відповідно до частин другої, третьої статті 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення відповідачкою позивачу перешкод у користуванні належною йому 1/3 часткою житлового будинку по АДРЕСА_1 , останнім не надано, враховуючи при цьому доводи апеляційної скарги, згідно з якими апелянт стверджує, що будь-яких перешкод у вільному володінні чи розпорядженні належною позивачу часткою будинку не вчиняла.

При цьому колегія суддів погоджується також з доводами апеляційної скарги про те, що оскаржуваним рішенням суду не зазначено будь-яких встановлених обставин про те, яким саме чином відповідачка чинить перешкоди позивачу, а також не наведено будь-яких обґрунтувань щодо наявності чи відсутності відповідних доказів.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27.11.2024 в частині усунення перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим будинком, що по АДРЕСА_1 , шляхом вселення, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Це ж стосується і вимог позивача про виділення в користування житлової кімнати площею 15.5 кв.м. у житловому будинку по АДРЕСА_1 , оскільки ні судом першої інстанції, ні колегією суддів не встановлено будь-яких обставин на підтвердження вчинення відповідачкою перешкод у користуванні вказаною кімнатою будинку, враховуючи при цьому позицію сторони відповідача, яка зазначає, що будь яких перешкод позивачу у користуванні його власністю вона не здійснює.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження доводів позивача, зокрема звернень в поліцію, орган місцевого самоврядування, складення уповноваженими органами постанов, протоколів, актів про обмеження доступу до житлового будинку, тощо.

У врегулюванні відносин щодо порядку користування житлом первинне значення має домовленість учасників цих правовідносин. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд.

Колегією суддів не встановлено будь-яких обставин, які б обмежували право позивача на володіння чи користування власною часткою будинку, а тому вважає, що позивачем не доведено порушення його прав.

Посилання апелянта на висновок органу опіки та піклування про встановлення порядку участі батька ОСОБА_3 у вихованні повнолітнього сина ОСОБА_6 , особи з інвалідністю І групи, як на доказ здійснення відповідачкою перешкод у користуванні його майном є безпідставними, оскільки з вказаного висновку не вбачається жодних обставин на підтвердження доводів позивача, а лише встановлено графік спілкування з дитиною.

Більше того, позивачем, як на підставу своїх вимог, не надано жодного доказу на вчинення відповідачкою перешкод у спілкуванні з сином та порушення нею встановленого ОСОБА_3 графіку побачень з дитиною.

Разом з тим, доводи відповідачки про те, що оскільки позивач звертався з аналогічним позов у 2018 році, у зв`язку з чим даний позов необхідно було залишити без розгляду, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у вказаній відповідачкою справі 599/1055/18 позовні вимоги стосувались подій, які мали місце в період з жовтня 2015 року по липень 2018 року, в той час як в даній справі події та обставини стосуються періоду з 2019 року по час звернення до суду.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2024 року скасувати.

Ухвалити в нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 березня 2025 року.

Головуючий

Судді