ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1597/24Головуючий у 1-й інстанції Крамар В.М.
Провадження № 22-ц/817/483/25 Доповідач - Храпак Н.М.
У Х В А Л А

31 березня 2025 р.м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

ознайомившись із матеріалами цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Ростислав Богданович, на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Бережанська міська рада, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі у вихованні дитини,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Бережанського районного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Бережанська міська рада, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі у вихованні дитини.

Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 про направлення матеріалів справи до органу опіки і піклування для встановлення способу участі батька у спілкуванні з дитиною, - повернуто позивачу без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Молень Р.Б. подав апеляційну скаргу на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права. Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 26 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Ростислав Богданович, на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року.

Згідно з частиною другою статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені ст.353 ЦПК України, окремо від рішення суду не допускається.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення від 20 лютого 2014 року у справі «Shishkov v. Russia», заява 26746/05, § 110).

Частиною 1 ст.353 ЦПК України встановлений вичерпний перелік ухвал, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду.

Ухвала суду про повернення без розгляду клопотання відсутня в переліку ухвал, визначених ч.1 ст.353 ЦПК України, на які можуть бути подані апеляційні скарги.

З урахуванням вказаного, тлумачення пункту 5 частини першої статті 353 ЦПК України свідчить про те, що оскарження ухвали про повернення без розгляду клопотання окремо від рішення суду в апеляційному порядку не передбачено.

Оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору.

Відповідні висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №522/1654/18.

Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Право на апеляційне оскарження ухвал суду учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення. Аргументи учасників процесу стосовно наявності підстав для закриття провадження у справі мають розглядатися судом, якому такі аргументи заявлені.

Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі (зокрема права на апеляційне оскарження ухвал про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі), до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом.

Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України Аналогічні правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду по суті спору ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження № 14-259цс18).

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію стосовно можливості закриття провадження у справі як помилково відкритого, з посиланням на те, що суд буде діяти не як «суд встановлений законом».

Зокрема такий підхід застосовував Верховний Суд у справах № 761/10509/17 (ухвала від 15 травня 2019 року), № 640/1266/19 (ухвала від 08 листопада 2019 року), № 640/2306/19 (ухвала від 21листопада 2019 року), № 817/1768/18 (ухвала від 27 листопада 2019 року), № 766/12353/18 (ухвала від 08 жовтня 2019 року), № 629/1261/15-а (ухвала від 21 січня 2020 року), № 826/4866/18 (ухвала від 05 лютого 2020 року), № 1.380/2019/001145 (ухвала від 02 квітня 2020 року) та №826/10834/14 (ухвала від 29 грудня 2020 року).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні ЄСПЛ від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» викладено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Аналіз практики Верховного Суду свідчить про те, що суд закривав провадження як помилково відкрите, у випадку відкриття провадження за скаргою на рішення, які не підлягали перегляду у суді відповідної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Ростислав Богданович на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року про повернення клотання представника позивача ОСОБА_3 без розгляду у справі прийнята до провадження апеляційного суду помилково, тому необхідно закрити апеляційне провадження у даній справі.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 362, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Молень Ростислав Богданович на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Бережанська міська рада, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі у вихованні дитини закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів