Справа № 202/4226/23
Провадження № 2/202/1018/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

представника відповідача - Горового С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

06 березня 2023 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» в особі генерального директора засобами поштового зв`язку звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що між позичальником, яким є: ОСОБА_1 (відповідач) та АКІБ "УкрСиббанк", 26.06.2007 року був укладений Кредитний договір № 0, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 23860 Шв. Франк (двадцять три тисячі вісімсот шістдесят швейцарських франків) зі сплатою 9,49 % річних.

19.08.2013 року рішенням по справі № 2/202/41/2013 ухваленим Індустріальним районним суд м. Дніпропетровська стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 229 959,15 грн. заборгованості за Кредитним договором та 1700 грн. судового збору, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн. Станом на дату подачі позову Рішення суду залишається невиконаним.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2021 року замінено стягувача у справі №2-1028/2011 на ТОВ «Вердикт Капітал». Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідачів.

З огляду на те, що позичальником після набрання законної сили рішенням суду, вищевказане рішення не було виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Позивач вказує, що має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України у розмірі 57011,62 грн, із яких: 14137,76 грн - 3 % річних, 42873,86 грн втрати від інфляції.

При цьому нарахування 3 % річних у сумі 14137,76 грн проведено із суми у розмірі 229959,15 грн. (рішення суду) за період з 07 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Нарахування інфляційних збитків у розмірі 42873,86 грн проведено із суми у розмірі 229959,15 грн за період з лютого 2020 року по лютий 2022 року.

Посилаючись на порушення положень статей 611, 625 ЦК України, ТОВ «Вердикт Капітал» просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь 3 % та інфляційні втрати у розмірі 57 011,62 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 21 900,00 грн. та понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2023 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П.

Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року залучено до участі у справі, як позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» правонаступника позивача замість Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» три відсотки річних та інфляційні втрати в розмірі 57011 грн. 62 коп., з яких: 3% річних 14137, 76 грн.; втрат від інфляції 42873, 86 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» витрати на правову допомогу в розмірі 21900 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» судовий збір по 1342,00 грн. з кожної

28 серпня 2024 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська засобами поштового зв`язку надійшла заява ОСОБА_2 в особі представника, адвоката Горового Сергія Олександровича, про перегляд вищевказаного заочного рішення суду.

Ухвалою Індустріального від 26 вересня 2024 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2023 року у справі № 202/4226/23, провадження №2/202/1384/2023 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

При новому розгляді справи, 28.10.2024 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Горового С.О. в порядку ч.3 ст.267 ЦПК України. Вказав, що з позовної заяви ТОВ «Вердикт Капітал» щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості вбачається, що заборгованість відповідачів перед кредитором за договором про надання споживчого кредиту №0 від 26.07.2007 року в сумі 229959,15 грн. нарахована та підлягає стягненню з моменту набрання законної сили рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2013 по справі №2/202/41/2013, а саме з 30.08.2013 року.

Оскільки позивач звернувся до сулу з позовними вимогами про стягнення відсотків та інфляційних збитків (втрат) відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦПК України 06.03.2023 року, то стягненню підлягають такі відсотки та інфляційні збитки за період з 06.03.2020 року по 23.02.2022 року (з урахуванням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), тобто в межах позовної давності.

Проте, відповідно до позову ТОВ «Вердикт Капітал» та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 нарахування 3% річних в сумі 14137,76 грн. проведено в період з 07.02.2020 року по 23.02.2022 року, нарахування інфляційних збитків у розмірі 42873,86 грн. проведено за період з лютого 2020 року по лютий 2022 року, тобто за строки що перевищують межі позовної давності.

Вказав, що враховуючи що, позивачем здійснено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 та заявлено позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідачів поза межами строків позовної давності у суду наявна підстава для відмови у задоволенні розову.

Просили відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Представник позивача неодноразово в судові засідання не з`являвся та подавав заяви про відкладення слухання справи. В матеріалах справи наявна заява представника ТОВ «Дебт Форс» про слухання справи без участі представника позивача. Зметою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності представника позивача.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Горовий С.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив суд застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності та відмовити в позові. Вказав, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2013 року відповідачу не направлялося, про його ухвалення відповідачу було не відомо. Крім того, заочне рішення суду від 19 серпня 2013 року не виконувалося та виконавчий лист не видавався. Позивачем була вказана невірна адреса обох відповідачів та невірна дата народження відповідачки ОСОБА_2 та тільки після ухвалення рішення по даній справі стало відомо про рішення, яке ухвалювалося в 2013 року, та яке наразі ними оскаржується.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином. Про причину неявки суд не повідомила. Заяв та клопотань не надала. Відзив на позовну заяву не надійшов.

Суд, заслухавши представника відповідача, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, 26.06.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 0 , за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 23860 Шв.Франк (двадцять три тисячі вісімсот шістдесят швейцарських франків) зі сплатою 9,49 % річних, з кінцевим терміном повернення 25 червня 2014 року.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2013 року по цивільній справі №2-1028/2011, провадження №2/202/41/2013, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 26.06.2007 року в розмірі 229 959,15 грн. (двісті двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 15 коп.), яка складається з: заборгованість за простроченим кредитом 164 394,94 грн.; заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом 50 276,98 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 6 642,69 грн. та судовий збір у розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120,00 грн., а всього 231 779,15 грн. (двісті тридцять одна тисяча сімсот сімдесят дев`ять гривень 15 коп.).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2024 року прийнято заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №2-1028/2011 р. від 19.08.2013 року у справі №2-1028/2011 від 19.08.2013 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2025 року відкрито провадження за заявою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката С.Горового про відновлення втраченого судового провадження №2-1028/2011, провадження №2/202/41/2013 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 26.06.2007 року у розмірі 229959,15 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2021 року у справі №2-1028/2011p., провадження №6/202/141/2021 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» () щодо виконання рішення у цивільній справі №2-1028/2011, провадження №2/202/41/2013 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту № 0 від 26 червня 2007 року.

Встановлено, що 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір факторингу №05/12, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило свої права вимоги за договором кредиту, і в тому числі за договором кредиту № 0 від 26 червня 2007 року.

20 квітня 2012 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір факторингу №05/12-КВ, відповідно до якого ТОВ «Кредекс Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Фінанс», а ТОВ «Вердикт Фінанс» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № 0 від 26 червня 2007 року.

14 липня 2020 року між ТОВ «Вердикт Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №14-07/2020 про відступлення прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Фінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № 0 від 26 червня 2007 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року залучено до участі у справі, як позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» правонаступника позивача замість Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «КАМПСІС ФІНАНС» згідно Договору №10- 03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.03.2023 року - право грошової вимоги до Боржника (ів) за Кредитним договором №0, а 16.05.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КАМПСІС ФІНАНС» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» відповідно до Договору №16-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 16.05.2023 року право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №0 при цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» набуло статусу Кредитора по відношенню до Боржника (-ів), що відбулося вже після відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 23.09.2019 у справі № 757/40858/17-ц.

З умов зазначених договорів випливає, що уступка права вимоги стосується заміни стягувача та не впливає на зміст самого зобов`язання.

Таким чином, позивач ТОВ «Дебт Форс» набуло право вимоги до відповідачів, як правонаступник первісного кредитора.

За підрахунком позивача заборгованість відповідачів за кредитним договором за період з 07.02.2020 року по 07.02.2022 року складає 57011, 62 грн. та складається з: 3% річних - 14137 76 грн.; втрат від інфляції 42873, 86 грн.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Згідно ізст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту завдання матеріальної та моральної шкоди, встановленої рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, провадження №14-241цс19 та №646/14523/15-ц, провадження №14-591цс18.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, провадження №61-30148св18, зроблено аналогічний висновок, щодо подібних правовідносин.

Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року у справі №3-11гс10 наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц).

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як особа, якій завдано майнову шкоду, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Дане твердження також узгоджується з постановою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22, провадження №61-8119ск23.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року № 3-1522гс/6 вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин, оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, останні, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України зобов`язані сплатити три проценти річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції, загальна сума яких за період з 07.02.2020 по 23.02.2022 становить 57011,62 грн. з яких: 42873,86 грн. - інфляційне збільшення суми заборгованості та 14137,76 грн. 3% річних від суми заборгованості від суми заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 скористалася своїм правом та подала до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2009 року у справі №911/3681/17 ( п.61,62).

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272-/14-ц ( провадження №1-456цс18).

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правилстатті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Суд звертає увагу на те, що договору поруки № 0/П від 26.06.2007 року укладеного з відповідачкою ОСОБА_2 суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачці ОСОБА_2 , стало відомо про ухвалене заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2013 року вже після ухвалення заочного рішення по даній справі №202/4626/23. Відповідачам не було відомо про ухвалення заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2013 року про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 26.06.2007 року в розмірі 229 959,15 грн., з терміном дії кредитного договору 25 червня 2014 року.

В судовому засіданні безспірно встановлено, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2013 року по цивільній справі №2-1028/2011, провадження №2/202/41/2013 на виконання не подавалося, виконавчий лист не видавався, доказів в спростування зазначеного суду позивачем не надано та на даний час дане рішення оскаржується.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

За приписами ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, тому за таких обставин, підстави для стягнення з відповідачів витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: судового збору та витрат на правничу допомогу - відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-79, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, будинок 201/203, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.03.2025 року.

Суддя Л.П. Слюсар