Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5712/24 Головуючий у 1-й інст. Проценко Л. Й.
Категорія 30 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/5712/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожи Віктора Віталійовича про визнання недійсним правочину та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 06 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Проценко Л.Й. в селищі Черняхів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив:

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :13:002:0002, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) разом із розташованим на ній житловим будинком АДРЕСА_1 , укладений 26 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В.В., зареєстрований в реєстрі за №964;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Доброльожи В.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 67347581 від 26 квітня 2023 року щодо нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,25 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040), кадастровий номер :13:002:0002, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) разом із розташованим на ній житловим будинком АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256);

- визнати недійсним договір дарування земельних ділянок загальною площею 2,2176 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у тому числі: площею 1,9621 га кадастровий номер :04:000:0108, та площею 0,2555 га кадастровий номер :04:000:0200, розташованих на території Видиборівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, укладений 07 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В.В., зареєстрований в реєстрі за №2165;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Доброльожи В.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 68764826 від 07 серпня 2023 року щодо нерухомого майна - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,9621 га кадастровий номер якої :04:000:0108 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256), розташованої на території Видиборівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Доброльожи В.В. про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 68766009 від 07 серпня 2023 року щодо нерухомого майна - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2555 га кадастровий номер якої :04:000:0200 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256), розташованої на території Видиборівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21.12.2021 за участю транспортного засобу марки «BMW X5» під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «Renault» під керуванням ОСОБА_4 сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 16.02.2022 у справі №295/17169/21 ОСОБА_2 за обставин вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яка залишена без змін Житомирським апеляційним судом. Вказував, що йому страховою компанією ПрАТ «СК «ВУСО», в якій на момент ДТП був застрахований транспортний засіб марки «Renault», частково було відшкодовано завдані збитки у розмірі 128 500 грн. Проте, згідно ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «BMW X5» склала 511 035,61 грн. Відповідач після визнання його винним у вчиненні ДТП, відмовився ремонтувати його автомобіль або ж відшкодувати різницю вартості виконаних робіт необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля.

Зазначає, що 20 січня 2023 року він звернувся за захистом своїх прав до суду з позовом про відшкодування завданої йому шкоди. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 липня 2023 року у справі №295/859/25 стягнуто з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті дорожньо транспортної пригоди, в розмірі 382 535,61 грн., 10 000 грн моральної шкоди, 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3 925,36 грн судового збору. Після цього позивач вжив заходів до примусового виконання судового рішення, оскільки відповідач і далі ігнорував його прохання щодо відшкодування завданої шкоди. Зазначав, що приватним виконавцем Дідківським А.С. при примусовому виконанні виконавчого листа №295/859/23, виданого 19.09.2023 Богунським районним судом м. Житомира, в межах виконавчого провадження АСВП 72830851 встановлено відсутність майна та коштів у боржника, на які можливо звернути стягнення, оскільки в період з серпня 2022 року по серпень 2023 року боржником вчинено договори дарування на корить дочки ОСОБА_5 та онуки ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_2 , з метою уникнути звернення стягнення на майно внаслідок відповідальності за спричинену ОСОБА_1 шкоду, створену дорожньо-транспортною пригодою, 26.04.2023 уклав договір дарування, відповідно до якого подарував (передав безоплатно) земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :13:002:0002, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) разом із розташованим на ній житловим будинком АДРЕСА_1 , оцінені в 49 000 грн., а його онука ОСОБА_3 отримала у власність шляхом прийняття дару вказану земельну ділянку разом із розташованим на ній житловим будинком. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В.В., зареєстрований в реєстрі за №964. Крім того, 07.08.2023 ОСОБА_2 , з метою уникнути звернення стягнення на майно внаслідок відповідальності за спричинену ОСОБА_1 шкоду, створену дорожньо-транспортною пригодою, уклав договір дарування, відповідно до якого подарував (передав безоплатно) земельні ділянки загальною площею 2,2176 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у тому числі: площею 1,9621 га кадастровий номер :04:000:0108 та площею 0,2555 га кадастровий номер :04:000:0200, розташовані на території Видиборівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, оцінені в 49 000 грн., а його онука ОСОБА_3 отримала у власність шляхом прийняття дару вказані земельні ділянки. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В.В., зареєстрований в реєстрі за №2165. Зазначав, що сторонами правочинів є близькі родичі (дід, онука), вартість майна у правочинах значно занижена, відповідачі вибрали безоплатний спосіб передачі майна через договір дарування, що вказує на очевидну мету їх вчинення уникнення відповідачем стягнення коштів на користь позивача шляхом переведення права власності на іншу особу, близького родича. Тому укладені відповідачами договори дарування вважає такими, що мають усі ознаки фраудаторних правочинів, так як укладені не для настання правових наслідків, які в них обумовлені, а для уникнення ОСОБА_2 відповідальності за виконання грошових зобов`язань перед позивачем. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає відшкодовувати завдану шкоду, уникає відповідальності за виконання грошового зобов`язання, позивач змушений звернутись з позовом до суду за захистом своїх майнових прав.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 06 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що як свідчить практика Верховного Суду у цивільних справах, суди завжди ставали на сторону осіб, які намагалися скасувати фраундаторні угоди, вважаючи такі дії незаконним способом уникнути боржником своїх зобов`язань по відшкодуванню завданої шкоди. Що стосується обізнаності відповідача про наявність матеріальних зобов`язань перед позивачем, то за місцем його проживання судами направлялися судові повістки по справам, які ОСОБА_2 оскаржував до суду апеляційної інстанції. Зазначає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на доступ до правосуддя, так як він не отримував судової повістки та не знав про судове засідання - 06.01.2025.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №5298777 від 21.12.2021, 21.12.2021 о 17 год. 10 хв. в м. Житомирі, на перехресті проспекту Миру, 22 та вул. Миру, водій ОСОБА_2 , керуючи т/з Renault д.н.з. НОМЕР_1 , виїхав на регульоване перехрестя на заборонений сигнал світлофору, а саме жовту секцію та скоїв зіткнення з т/з BMW д.н.з. НОМЕР_2 , чим порушив вимоги п.8.7.3ґ Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Згідно із постановою Богунського районного суду м. Житомира від 16.02.2022 у справі №295/17169/21, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в результаті якого відбулась вказана вище дорожньо-транспортна пригода.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 07.06.2022 постанову Богунського районного суду м. Житомира від 16.02.2022 залишено без змін.

Відповідно до копії листа/відповіді на адвокатський запит від 03.01.2023 вих №1990 ПрАТ «СК «ВУСО» встановлено, що згідно із ремонтною калькуляцією №2210497 від 05.01.2022 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки BMW Х5, д.н. НОМЕР_2 , з ПДВ складає 511 035,61 грн., що підтверджується доданою до листа копією ремонтної калькуляції та копією технічного огляду КТЗ від 21.12.2021.

Транспортний засіб марки Renault Kangoo д.н. НОМЕР_1 на момент ДТП застрахований у ПрАТ «СК «ВУСО» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №206842105.

Страхова сума (ліміт відповідальності страховика) згідно полісу за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 130 000 грн,. франшиза - 1 500 грн.

ПрАТ «СК «ВУСО» сплачено страхове відшкодування на розрахунковий рахунок ОСОБА_6 у розмірі 128 500 грн.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.07.2023 у справі №295/859/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 382 535,61 грн., 10 000 грн моральної шкоди, 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3925,36 грн судового збору.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Яремчука О.В. залишено без задоволення, а заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 липня 2023 року залишено без змін.

За заявою ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа №295/859/23, виданого 19.09.2023 Богунським районним судом м. Житомира, приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Дідківським А.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №72830851 з виконання виконавчого листа, виданого 19.09.2023 на виконання рішення суду у справі №295/859/23.

Відповідно до копії відповіді приватного виконавця Дідківського А.С. від 17.10.2023 №10375 на адвокатський запит, повідомлено, що при примусовому виконанні виконавчого листа №295/859/23 у межах виконавчого провадження №72830851, встановлено відсутність майна та коштів у боржника на які можливо звернути стягнення, оскільки у період з квітня 2023 року по серпень 2023 року боржником вчинено договори дарування на користь дочки ОСОБА_7 та онуки ОСОБА_3 .

Відповідно до договору дарування земельної ділянки із розташованим на ній об`єктом нерухомого майна від 26.04.2023, ОСОБА_2 дарувальник, та ОСОБА_3 обдарована, а разом сторони, склали цей договір про те, що ОСОБА_2 дарує, а ОСОБА_3 приймає у власність в якості дарунку земельну ділянку (кадастровий номер :13:002:0002) площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд разом із розташованим на ній житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування земельних ділянок від 07.08.2023, ОСОБА_2 дарувальник, та ОСОБА_3 обдарована, а разом сторони, склали цей договір про те, що ОСОБА_2 дарує, а ОСОБА_3 приймає у власність в якості дарунку, земельні ділянки загальною площею 2,2176 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (земельна ділянка площею 1,9621 га кадастровий номер :004:000:0108 та площею 0,2555 га, кадастровий номер :04:000:0200), що розташовані на території Видиборської сільської ради Черняхівського району Житомирської області.

Згідно з копіями інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №350775451, №350775693, №350775582 від 17.10.2023 вбачається, що:

- 21 грудня 2022 року внесено відомості про речове право: 4880023, за якими власником земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :13:002:0002 значиться ОСОБА_2 датою припинення речового права є 26.04.2023, про що внесено відомості приватним нотаріусом Доброльожою В.В. індексний номер рішення: 67347581;

- 22 серпня 2017 року внесено відомості про речове право: 22005693, згідно із яким внесено відомості про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_2 датою припинення речового права є 26.04.2023, про що внесено відомості приватним нотаріусом Доброльожою В.В. індексний номер рішення: 67347581;

- 22 серпня 2017 року внесено відомості про речове право: 22006194 за якими власником земельної ділянки площею 1,9621 га, кадастровий номер :004:000:0108 значиться ОСОБА_2 датою припинення речового права є 07.08.2023, про що внесено відомості приватним нотаріусом Доброльожою В.В. індексний номер рішення: 68764826;

- 22 серпня 2017 року внесено відомості про речове право: 22006566 за якими власником земельної ділянки площею 0,2555 га, кадастровий номер :04:000:0200 значиться ОСОБА_2 датою припинення речового права є 07.08.2023, про що внесено відомості приватним нотаріусом Доброльожою В.В. індексний номер рішення: 68766009.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено, що на час укладення договорів дарування ОСОБА_2 був обізнаний про наявність боргового зобов`язання перед позивачем, зокрема, розгляду справи за позовними вимогами позивача до нього про стягнення шкоди та ухвалення заочного рішення від 13.07.2023 про стягнення завданої шкоди. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що на момент вчинення спірних правочинів не було накладено обтяжень на належне майно відповідача та те, що останній не був включений до Єдиного реєстру боржників. Також суд першої інстнації виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б вказували на наявність очевидної недобросовісності та зловживання правами стосовно нього під час укладення договорів дарування. Позивачем не підтверджено порушення відповідачами основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ними своїх цивільних прав. Крім того, позивач не довів будь якими доказами відсутність у відповідача іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20), постанова Верховного Суду у складі колегії колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17 (провадження №61-17966св19).

Подібні висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21)).

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, що, за правилами ст. 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Нікчемність правочину, навпаки має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі №359/12165/14-ц .

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі №569/6427/16).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №5298777 від 21.12.2021, 21.12.2021 о 17 год. 10 хв. в м. Житомирі, на перехресті проспекту Миру, 22 та вул. Миру, водій ОСОБА_2 , керуючи т/з Renault д.н.з. НОМЕР_1 , виїхав на регульоване перехрестя на заборонений сигнал світлофору, а саме жовту секцію та скоїв зіткнення з т/з BMW д.н.з. НОМЕР_2 , чим порушив вимоги п.8.7.3ґ Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 16.02.2022 у справі №295/17169/21, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 07.06.2022 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, в результаті якого відбулась вказана вище дорожньо-транспортна пригода.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до єдиного державного реєстру судових рішень.

Так, встановлено, що ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.02.2023 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди та призначено підготовче судове засідання на 11-00 год., 23 лютого 2023 року.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.07.2023 у справі №295/859/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 382 535,61 грн., 10 000 грн моральної шкоди, 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3925,36 грн судового збору.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Яремчука О.В. залишено без задоволення, а заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 липня 2023 року залишено без змін.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 26 квітня 2023 року та 07 серпня 2023 року відчужив належні йому на праві власності земельні ділянки та житловий будинок за безоплатними договорами (нотаріально посвідченими договорами дарування) своїм онуці ОСОБА_3 , будучи при цьому обізнаним про наявність постанови Богунського районного суду м. Житомира від 16.02.2022 у справі №295/17169/21 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 03.02.2023 про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до його третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди та заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 липня 2023 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що така поведінка ОСОБА_2 є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання вказаного вище майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам ОСОБА_1 та на підставі чого висновує про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Оскільки на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна, ОСОБА_2 не відшкодував позивачу матеріальну шкоду заподіяну внаслідок пошкодження автомобіля, то ОСОБА_1 набув права вимоги до ОСОБА_2 у зв`язку із не відшкодуванням заподіяної матеріальної шкоди.

При цьому, боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїм кредитором.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача ОСОБА_2 відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно, а також рахунки у банківських установах, на яких може бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що оспорювані договори дарування земельних ділянок та житлового будинку укладені між ОСОБА_2 та його онукою ОСОБА_3 є безоплатними та відповідно приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому дарувальник ОСОБА_2 , який відчужив майно на підставі безоплатних договорів на користь онуки, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки відчуження ОСОБА_2 нерухомого майна за спірними договорами дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення у майбутньому звернення стягнення на його майно, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваних договорів дарування, тобто такими, що вчинені на шкоду кредитору.

Слід також вказати, що на підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочинів (26 квітня 2023 року та 07 серпня 2023 року), тобто після відкриття ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03.02.2023 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача, третя особа ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди; момент ухвалення заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13.07.2023; контрагент, з яким боржник уклав оспорюваний договір дарування - онука боржника; безоплатність оспорюваних договорів дарування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 , відчуживши спірне нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_1 на користь своєї онуки, діяв з метою приховання цього майна від звернення стягнення на погашення матеріальної шкоди, що свідчить про те, що правова мета таких договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такі правочини були очевидно фіктивними.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсними договорів дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є помилковим.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

За правилом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання позову до суду першої інстанції судовий збір становив 2422,40 грн (дві вимоги немайного характеру визнання недійсними двох договорів дарування), за подання апеляційної скарги 3633,60 грн., а всього 6056,00 грн., які підлягають відшкодуванню відповідачами.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 06 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :13:002:0002, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташованого на ній житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 26 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В.В., зареєстрований в реєстрі за №964.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Доброльожи Віктора Віталійовича про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 67347581 від 26 квітня 2023 року щодо нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,25 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040), кадастровий номер :13:002:0002, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташованого на ній житлового будинку АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256).

Визнати недійсним договір дарування земельних ділянок загальною площею 2,2176 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у тому числі: площею 1,9621 га кадастровий номер :04:000:0108, та площею 0,2555 га кадастровий номер :04:000:0200, розташованих на території Видиборівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, укладений 07 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Доброльожею В.В., зареєстрований в реєстрі за №2165.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Доброльожи Віктора Віталійовича про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 68764826 від 07 серпня 2023 року щодо нерухомого майна - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,9621 га, кадастровий номер :04:000:0108, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256), розташованої на території Видиборівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Доброльожи Віктора Віталійовича про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 68766009 від 07 серпня 2023 року щодо нерухомого майна - земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2555 га, кадастровий номер :04:000:0200, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 256), розташованої на території Видиборівської сільської ради Черняхівського району Житомирської області.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 3028,00 грн судових витрат з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 26 березня 2025 року.

Головуючий

Судді