Справа №484/3437/24 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/443/25
Постанова

Іменем України

31 березня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Тищук Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, вступна та резолютивна частини якого ухвалені 27 грудня 2024 року о 14:46 год, повне судове рішення складено 06 січня 2025 року, під головуванням судді Мельничука О.В., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и л а:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила визнати дійсним договір купівлі продажу транспортного засобу, стягнути частини його вартості.

Позов обґрунтовано тим, що з 28 грудня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

02 квітня 2018 року вони разом із чоловіком вирішили придбати за спільні кошти автомобіль LINCOLN MKT, державний номер НОМЕР_1 , 2013 року випуску, вартістю 19 000 доларів США.

22 вересня 2019 року продавець отримала грошові кошти за продаж автомобіля, які передав ОСОБА_3 , що підтверджується письмовими розписками, складеними між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Переоформлення вказаного транспортного засобу з продавця на покупця не відбулося, а було прийнято рішення оформити довіреність на ім`я ОСОБА_3 на розпорядження автомобілем.

23 вересня 2019 року ОСОБА_4 надала довіреність на розпорядженням автомобілем на ім`я ОСОБА_3 .

З того часу вони разом використовували вказаний транспортний засіб, який знаходився за місцем їх проживання по АДРЕСА_1 . Потім стосунки між ними погіршились, у подальшому, 03 серпня 2023 року, шлюб між нею та ОСОБА_3 був розірваний.

Відповідач, забрав автомобіль, зареєстрував його на іншу особу, але продовжує ним користуватися.

Позивачка вказувала, що під час придбання вказаного транспортного засобу та при оформленні довіреності на розпорядження автомобілем, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розуміли, що насправді укладають договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки ОСОБА_4 були передані грошові кошти за продаж вказаного транспортного засобу, а вона в свою чергу передала відповідачу автомобіль та довіреність з правом його відчуження.

Посилаючись на те, що спірний транспортний засіб придбано ними за спільні кошти з відповідачем, згоди щодо його поділу не досягнуто, останній ухиляється від виплати компенсації частини його вартості, позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля LINCOLN MKT, державний номер НОМЕР_1 , укладений 23 вересня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію вартості частки цього автомобіля, що становить 358415,67 грн, що еквівалентно 8862,90 доларів США та судові витрати.

27 грудня 2024 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля державний номер НОМЕР_1 , укладений 23 вересня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля державний номер НОМЕР_1 , що становить 358415, 67 грн, що еквівалентно 8862,90 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4812 грн витрат по сплаті судового збору.

13 січня 2025 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області постановлено ухвалу про внесення виправлення у резолютивну частину тексту рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 грудня 2024 року, виклавши її наступним чином:

Позов задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля LINCOLN MKT державний номер НОМЕР_1 укладений 23 вересня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля LINCOLN MKT державний номер НОМЕР_1 , що становить 358415,67 грн, що еквівалентно 8862,90 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4812 грн витрат по сплаті судового збору.

13 січня 2025 року додатковим рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що за нотаріально посвідченою односторонньою угодою, укладеною ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , був прихований інший правочин - договір купівлі-продажу автомобіля, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 передали ОСОБА_4 грошові кошти за придбаний автомобіль у розмірі 19 000 доларів США, що підтверджується, зокрема, розпискою ОСОБА_3 від 02 квітня 2018 року про придбання автомобіля в кредит та розписками про сплату коштів в рахунок вартості автомобіля, а ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 автомобіль.

Отже, фактично ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля.

Оскільки спірний автомобіль був придбаний відповідачем під час перебування з позивачкою у зареєстрованому шлюбі, остання має право на відшкодування їй вартості його частини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування районним судом обставин справи, просить рішення районного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначає, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, посилався на те, що у 2018 році на прохання знайомого ОСОБА_5 , який є батьком відповідачки - ОСОБА_4 погодився знайти покупця для продажу транспортного засобу, що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Придбати вказаний автомобіль погодився ОСОБА_6 , який частинами, через ОСОБА_3 передавав продавцю кошти за купівлю автомобіля. У свою чергу ОСОБА_5 про отримання коштів писав розписки.

22 вересня 2019 року уся погоджена сума була передана продавцю.

23 вересня 2019 року ОСОБА_3 видана довіреність для доставки купленого автомобіля ОСОБА_6 , який проживав в Хмельницькій області для подальшої реєстрації та постановки на облік.

Через те, що спірний транспортний засіб часто перебував у ремонті ОСОБА_6 відмовився купувати цей автомобіль та повернув його власнику, а останній повернув усю суму сплачених коштів ОСОБА_6 .

Вказує, спірний автомобіль був придбаний за власні кошти ОСОБА_6 , тому не підлягає поділу.

Вважає, що районним судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_6 , який міг би підтвердити обставини, на які він посилається.

17 лютого 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані та просить рішення районного суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 2011 року.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 серпня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно інформації «НАІДС ДДАІ» МВС України, власником автомобіля марки LINCOLN-MK, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , із 22 лютого 2018 року по 07 лютого 2023 року значилась ОСОБА_4 (а.с.185).

02 квітня 2018 року ОСОБА_3 склав розписку про те, що отримав автомобіль у кредит д.н. НОМЕР_1 , модель LINCOLN-MK, зареєстрований на ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 та зобов`язався своєчасно вносити кошти за автомобіль згідно визначеного у розписці графіку розрахунків, починаючи з 02 квітня 2018 року по 30 грудня 2018 року (а.с.10).

Відповідно розписок від 30 червня 2018 року, 02 квітня 2018 року, 05 квітня 2018 року, 20 червня 2018 року, 30 липня 2018 року, 30 серпня 2018 року, 30 вересня 2018 року, 30 жовтня 2018 року, 30 листопада 2018 року, 25 травня 2019 року та 22 вересня 2019 року, ОСОБА_3 проводив оплату коштів ОСОБА_5 в рахунок продажу автомобіля LINCOLN-MK, загальна вартість покупки становила 19 000 дол. США (а.с.11-21).

23 вересня 2019 року ОСОБА_4 видала нотаріально посвідчену довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_3 користуватися і розпоряджатися належним їй автомобілем марки LINCOLN-MK, державний номерний знак НОМЕР_1 , в тому числі з правом продажу, міни, оренди, застави, тощо (а.с.101).

З 07 лютого 2023 року спірний автомобіль перереєстровано у встановленому законом порядку на ім`я ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу, укладеного у торгівельно сервісній організації.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просила визнати дійсним договір купівлі продажу вказаного вище транспортного засобу, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та стягнути із останнього 1/2 частину його вартості. Позивачка посилалася на те, що при оформленні ОСОБА_4 довіреності на ім`я її чоловіка фактично відбулась купівля-продаж спірного автомобіля, за який ОСОБА_3 були сплачені спільні кошти подружжя. Відтак, вказаний правочин є удаваним і таким, що є складовим відповідного договору купівлі-продажу вчиненим ОСОБА_3 , як покупцем.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20) зроблено висновок про те, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що за нотаріально посвідченою односторонньою угодою, укладеною ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 був прихований інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме договір купівлі-продажу спірного автомобіля, а також, що дії сторін були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників.

Крім того, позивачкою не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірного майна саме її колишнім чоловіком ОСОБА_3 та за рахунок їх спільних коштів.

У своїх запереченнях проти задоволення позову ОСОБА_3 зазначив, що на прохання знайомого ОСОБА_5 погодився знайти покупця для продажу транспортного засобу, що належить на праві власності його доньці - ОСОБА_4 .

Придбати вказаний автомобіль погодився знайомий ОСОБА_6 , який проживав в Хмельницькій області. Оскільки ОСОБА_6 не мав змоги сплатити одразу всю суму грошей за придбання авто, тому гроші віддавав частинами через ОСОБА_3 , а той передавав їх ОСОБА_5 , про що останній писав розписки.

23 вересня 2019 року ОСОБА_3 було видано довіреність для доставки купленого автомобіля ОСОБА_6 та подальшої реєстрації з постановкою на облік. Однак, через те, що спірний транспортний засіб з 2018 по 2019 роки декілька разів перебував у сервісному ремонті, ОСОБА_6 не влаштував технічний стан автомобіля і він передумав та відмовився його купувати. Після чого власник забрав свій автомобіль та повернув ОСОБА_6 сплачені останнім кошти.

Надана позивачкою копія розписки від 02 квітня 2018 року, яка містяться в матеріалах справи, не підтверджує факт придбання подружньою парою спірного транспортного засобу, не доводить, що власнику авто передавались грошові кошти в рахунок продажу спірного автомобіля та не є переконливим доказом того, що саме ОСОБА_3 виступав покупцем транспортного засобу.

Зазначена розписка свідчить лише про отримання ОСОБА_3 автомобіля марки LINCOLN-MK, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого на ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 у кредит, за який ОСОБА_3 зобов`язався сплачувати кошти частинами.

Інші представлені розписки свідчать про отримання ОСОБА_5 , який не є власником спірного транспортного засобу, частинами коштів в рахунок продажу зазначеного автомобіля марки LINCOLN-MK .

Водночас, матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку уповноважувала ОСОБА_5 , вчиняти від її імені дії щодо продажу зазначеного автомобіля.

В той час, як між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не укладалось будь-яких письмових угод щодо купівлі-продажу спірного автомобіля, і будь яких доказів, які б свідчили про виконання ОСОБА_3 перед власником транспортного засобу свого боргового зобов`язання за договором купівлі продажу спірного автомобіля, матеріали справи не містять.

Тому, не можна вважати, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов укладення договору купівлі-продажу автомобіля, а також, що в даних правовідносинах воля сторін була спрямована не на вчинення договору доручення та видачу ОСОБА_3 довіреності для продажу автомобіля, а на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені вищенаведеним правочином.

Використання ОСОБА_3 автомобіля у спосіб, що вказаний в позовній заяві, передбачено тими повноваженнями, про які йдеться в довіреності від 23 вересня 2019 року.

Сама по собі видача ОСОБА_4 спірної довіреності від 23 вересня 2019 року на ім`я ОСОБА_3 щодо управління та розпорядження автомобілем не свідчить про укладання договору купівлі-продажу цього транспортного засобу.

Крім того, правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 Порядку.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Вказаний пункт визначає перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів і є підставою для їх реєстрації за новим власником. Такими документами є, зокрема, оформлені в установленому порядку договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС та центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Враховуючи викладене, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Тобто, законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого відбувається правомірний перехід права власності на таке майно.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля підлягає визнанню дійсним в судовому порядку лише у разі його укладення у письмовій формі без дотримання вимог щодо нотаріального посвідчення такого договору.

Оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 23 вересня 2019 року письмового договору купівлі-продажу автомобіля марки LINCOLN-MK, 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України, зазначений договір не є вчиненим, а відтак він не породжує правових наслідків у виді переходу права від продавця до покупця. Відтак, відсутні передбачені законом підстави для задоволення вимог про визнання такого договору купівлі-продажу дійсним та стягнення на користь ОСОБА_1 вартості вказаного автомобіля.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на наведені обставини, не визначився з характером спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Вищезазначене дає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, відповідно до п.п.1,4 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового судового рішення, яким в позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що витрати ОСОБА_3 по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги склали 7216 грн 80 коп. Із урахуванням задоволення вимог його апеляційної скарги, на користь останнього з ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в зазначеному розмірі.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дійсним, стягнення грошової компенсації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7216 грн 80 коп судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 01.04.2025 р.