Справа №489/2450/24 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/531/25
Постанова

Іменем України

31 березня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю:

представника позивачки Родіонової В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Родіонової Вікторії Євгенівни на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва ухвалене 27 січня 2025 року, під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , зазначивши третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 05 вересня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ..

У період шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Їх родина була зареєстрована та проживали спільно у квартирі відповідача, яку він отримав від держави на сім`ю з урахуванням всіх її членів за адресою: АДРЕСА_1 .

З квітня 2022 року сімейні відносини з відповідачем погіршилися, з цього часу вона з доньками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дитиною від першого шлюбу, проживали окремо.

03 травня 2023 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва шлюб з відповідачем розірвано.

Після розірвання шлюбу, відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо виховання спільної доньки, не цікавиться її життям, навчанням, жодного бажання спілкуватися з дитиною не проявляв. Позивачка, в свою чергу, не перешкоджає у спілкуванні з дитиною.

Судовим наказом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2023 року з ОСОБА_2 стягнуто на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, починаючи з 27 лютого 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач не сплачує аліменти на дитину, у зв`язку з чим утворилася заборгованість яка становить 119479,23 грн.

На початку повномасштабного вторгнення російської федерації до України, вона разом з дітьми виїхала до Німеччини та проживала там певний час.

Після повернення, 25 березня 2024 року, до м. Миколаєва, відповідач не впустив її з дітьми до помешкання де вони спільно проживали, посилаючись на те, що у вказаній квартирі він проживає з іншою жінкою.

На місце події було викликано наряд поліції, який зафіксував вказаний факт та повідомив про вирішення цього питання у судовому порядку.

Не маючи іншого місця проживання вона з дітьми була вимушена поїхати до своїх родичів.

Донька ОСОБА_3 отримала стрес після скандалу, вчиненого відповідачем з приводу не впускання до помешкання, у зв`язку з чим вона звернулася до дитячого психолога для нормалізації психологічного стану дитини.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач умисно і свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 січня 2025 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, не забезпечуватиме інтересам самої дитини, дійшов висновку про недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд не взяв до уваги, що після 2022 року, відношення батька до дитини різко змінилося, він перестав спілкуватися з донькою та після повернення до м. Миколаєва не пустив її до дому де вона прописана та раніше проживала. Ця подія вплинула на психоемоційний стан дитини, що стало підставою для звернення за допомогою до дитячого психолога. Судом також не взято до уваги, що свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, є підставою для позбавлення останнього батьківських прав відносно їх доньки.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2014 року. Шлюб між ними розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 травня 2023 року.

ОСОБА_2 є батьком малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою місця проживання батька: АДРЕСА_1 , але фактично проживає разом із своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

03 березня 2023 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 лютого 2023 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного Інгульським ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 27 березня 2024 року, станом на 27 березня 2024 року ОСОБА_2 має заборгованість по аліментам у розмірі 119479,23 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що не ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки, лише в жовтні 2023 року дізнався про те, що з нього стягуються аліменти на утримання дитини та про наявність заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 125881,47 грн.

Починаючи з листопада 2023 року по теперішній час систематично сплачує аліменти за вищевказаним виконавчим провадженням. На даний час, сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 32000 грн.

На підтвердження своїх пояснень надав до суду першої інстанції копію заяви, скеровану 16 серпня 2024 року до Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження № 71392610 з наданням доступу для ознайомлення з вказаним виконавчим провадженням та надання розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації проти України, з дитиною виїжджала до Німеччини, де проживала деякий час.

Відповідач, проходить службу у підрозділі Департаменту поліції особливого призначення, отримавши відпустку та можливість виїзду з країни, у грудні 2022 року приїздив до Німеччини, проживав разом із сім`єю, приймав участі у житті доньки, проводив спільне дозвілля. Вказана обставина позивачкою не заперечується.

Також встановлено, що на теперішній час між сторонами існує конфлікт, який виник з приводу того, що після повернення ОСОБА_1 з Німеччини, вона з дітьми не змогла потрапити в помешкання за місцем реєстрації, так як у ньому проживає відповідач з іншою сім`єю.

Спільна донька ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за згодою останньої, протягом декількох днів проживала з відповідачем, а після того, як позивачка знайшла житло у своїх родичів, дівчинка проживає з матір`ю.

Доказів про те, що відповідачем вчинялись дії, направлені на позбавлення житла малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріали справи не містять.

Згідно висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 січня 2025 року, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виходячи з інтересів дитини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

З урахуванням установлених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачкою не надано.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду, є безпідставними.

У цій справі суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, або ж свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю.

Та обставина, що між колишнім подружжям існує конфлікт через виселення позивачки з житла , а також, що дитина проживає разом з матір`ю, не свідчить про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність заборгованості у відповідача по сплаті аліментів колегією суддів не приймається, оскільки вона сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню доньки факт звернення відповідача до суду з позовом про визнання позивачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують наведених вище висновків суду, тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Родіонової Вікторії Євгенівни залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 01.04.2025 р.