КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/5786/22 Головуючий у суді І інстанції Майбоженко А.М.
Провадження № 22-ц/824/825/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 24 березня 2015 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами» складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача також підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

На підставі укладеного договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок, для користування яким видано кредитну картку та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 50 000,00 грн з огляду на те, що позичальник надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни (збільшення або зменшення) за рішенням та ініціативою банку.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, своєчасно не здійснював щомісячні мінімально обов`язкові платежі за кредитом та процентами, станом на 26 червня 2022року за ним рахується заборгованість у загальному розмірі 46 769,25 грн, з яких: 39 195,09 грн- заборгованість за тілом кредиту, 7 574,16 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 2 481,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з основним судовим рішенням, позивач в особі представника за довіреністю - Ніколаєнко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що згідно виписки по картковим рахункам відповідача 14 жовтня 2021 року були здійснені наступні спірні транзакції: розваги - yourgamesplanusa, DNIPRO на суми 5 841,64 грн, 21 031,99 грн, 21 031,99 грн та 2 103,20 грн.

Позивач надав роз`яснення, які судом першої інстанції безпідставно не прийняті до уваги, стосовно того, що відповідачем було здійснено успішну реєстрацію в інтернет-банкінгу Приват24, при якій вчинені дії дозволяють ідентифікувати клієнта, а саме на його мобільний телефон надходить ОТП-пароль підтвердження реєстрації, який клієнт повинен ввести на сайті інтернет-банкінгу (тобто введення коду авторизації). Далі клієнт повинен вказати пін-код особистої карти, яку зазначав на першому етапі реєстрації, ознайомитися з Умовами та правилами і натиснути на кнопку «Зареєструватися».

Таким чином, реєстрація в інтернет-банкінгу Приват24 забезпечена захистом від шахрайських дій, а саме проходження клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, пін-коду, який відомий лише власнику карти, номеру телефону, що дають можливість ідентифікувати клієнта та є додатковим підтвердженням операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю (коду авторизації), який надсилається банком на мобільний телефон клієнта, зареєстрований ним в банківській системі.

ОСОБА_1 здійснено успішну реєстрацію в інтернет-банкінгу, що і являється підтвердженням подачі заявки про використання карти в мережі інтернет.

Наголошує, що для того, щоб зайти до Приват24 недостатньо мати лише номер мобільного телефону, потрібно або знати пароль входу, або ж для зміни паролю знати ПІН-код картки клієнта, щоб можна було змінити пароль входу до Приват24. За розголошення пін-коду несе відповідальність лише клієнт. Отже, відповідач сам здійснив ці платежі абоприховав від суду, що він розголосив персональні дані, такі як пін-код картки.

Виходячи з наведеного позивач вважає, що без розголошення особистих ідентифікаційних та контрольних даних відповідачем вчинення оспорюваних операцій не було б можливим, адже недостатньо лише перевипустити сім-картку клієнта або мати фінансовий телефон клієнта, потрібно ще обов`язково знати пароль входу до Приват24 або щоб його змінити знати пін-код картки клієнта, а для того щоб змінити фінансовий номер необхідно в обов`язковому випадку вводити пін-код картки, для того, щоб перевести гроші через IVR-меню необхідно знати 4 цифри карток. При цьому кожна операція спрямована на використання коштів через інтернет-банкінг підтверджується введенням ОТП-паролю, який надсилається банком на мобільний телефон клієнта, а у разі якщо ОТП-пароль буде введено не вірно платіж банком не буде проведений.

Вказує, що трати, здійснені 14 жовтня 2021 року, підтверджувалися вводом ОТП-паролю, який направлявся відповідачу на мобільний телефон. Здійсненню операцій передувало отримання та введення клієнтом ОТП-паролю - «PASSWORD», що черговий раз підтверджує особисте бажання клієнта на здійснення операції та запобігає виконання операцій шахрайським шляхом. У зв`язку з вищенаведеним вбачається, що з боку банку порушення умов договору та норм закону відсутні.

До банку надійшло декілька платіжних доручень клієнта про переказ коштів. Ініціатором переказу є власник карткового рахунку, переказ ініційовано з використанням держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг, що не суперечить вимогам статті 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» Даний платіж ініційований клієнтом через інтренет, а саме шляхом введення інформації про номер картки та проходженням успішної авторизації. Для підтвердження операції відповідачем отримано та введено одноразовий ОТП-пароль, який і завершив транзакцію.

Крім того, враховуючи, що повідомлення від відповідача до банку надійшло після переведення коштів (на 6-й день після здійснення спірних транзакцій), то саме відповідач несе відповідальність за зняття коштів.

Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно позичальника до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними. Оскільки позичальник зобов`язання належним чином не виконав, розголосив персональні дані третім особам, то зобов`язаний повернути використані кредитні кошти та відсотки за користування коштами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Книшов І.Г. просить відмовити позивачу у задоволенні вказаної апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи АТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що частина повідомлених позивачем в апеляційній скарзі обставин не мають відношення до правовідносин, які розглядаються у цій справі (або можливо відносяться до взаємовідносин банку із іншими особами).

Відповідач ніколи не звертався до позивача з метою отримання кредитних коштів. Відкриття на його ім`я зарплатної та кредитної карток пов`язано виключно із переходом працедавця відповідача на зарплатне обслуговування в АТ КБ «ПриватБанк». Анкета-заява від 24 березня 2015 року була підписана відповідачем лише з метою користування зарплатною карткою та без наміру отримання кредитних коштів, а відкриття кредитної картки було нав`язано останньому працівниками банку.

Позивач ніколи не ознайомлював відповідача зі змістом внутрішніх документів, зазначених у анкеті-заяві, а саме із Умовами і правилами банківських послуг, а також Тарифами АТ КБ «ПриватБанк», такі документи ним не підписувались. При цьому такі суттєві умови кредитування як розмір кредитного ліміту (сума кредиту), розмір процентів за користування кредитом, строк та порядок повернення суми кредиту та процентів у вищезазначеній анкеті-заяві не зазначались та між сторонами спору не погоджувались. Отже, між позивачем та відповідачем не було укладено кредитного договору, який би міг бути підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Ліміт по кредитній картці у розмірі 50 000,00 грн було встановлено позивачем тільки 05 липня 2019 року в односторонньому порядку, а відповідач свою згоду на збільшення кредитного ліміту не надавав, наміру отримувати кредит в банку не мав.

Відсутність наміру ОСОБА_1 отримувати кредит в АТ КБ «ПриватБанк» додатково підтверджується розрахунком заборгованості та випискою за картковими рахунками, у відповідності до яких, починаючи із 24 березня 2015 року (дата отримання зарплатної та кредитної картки) і до 13 жовтня 2021 року (включно), відповідач не отримував жодних коштів від позивача.

Стверджує, що грошові кошти, які були перераховані банком на рахунки третіх осіб, не надавались у власність відповідачу та не були одержані ним, а були використані третіми особами на власні потреби, без волевиявлення відповідача, спрямованого на настання відповідних правових наслідків. Після отримання відомостей про те, що хтось намагався отримати кошти через додаток «Приват24» відповідач одразу звернувся до установи банку.

Так, 14 та 15 жовтня 2021 року через додаток «Приват24» невідомі особи проводили фінансові операції в мережі інтернет, брали кредити (займи) в різних фінансових установах, здійснювали їх часткове погашення, використовуючи при цьому банківські рахунки та персональні дані ОСОБА_1 , здійснювали переказ грошових коштів на інші рахунки, створили в додатку «Приват24» електрону картку, через яку також здійснювали незаконні операції з грошовими коштами. Відповідачу про це стало відомо 20 жовтня 2021 року під час звернення до банку і в цей же день він звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, внаслідок чого Слідчим відділом Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві було відкрито кримінальне провадження №0003466, яке 21 жовтня 2021 року внесено до ЄРДР.

Під час здійснення досудового розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні було встановлено, що в період з 14 по 15 жовтня 2021 року невідомі особи за допомогою електронних сервісів АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Лайм Кепітал», ТОВ «Мілоан», ТОВ «Служба миттєвого кредитування», ТОВ «Фінансова компанія «Кіф» оформили та отримали на відповідача кредити (займи), використавши його персональні дані - прізвище, ім`я, по батькові, дату народження, серію та номер паспорту, реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Наразі Другим слідчим відділом ТУ ДБР здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003466, в якому правова кваліфікація кримінального правопорушення змінилася на частину 1 статті 200, частину 3 статті 190 КК України. В рамах вказаного кримінального провадження органом досудового розслідування було відібрано пояснення у осіб, які визнали обставини викрадення у відповідача мобільного телефону, отримання доступу до додатку «Приват24», змінення паролю до вказаного додатку, перерахування грошових коштів, які були на картках АТ КБ «ПриватБанк», випуску електронної картки в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , користування персональними даними останнього та оформлення кредитів на його ім`я.

Вказує, що між сторонами не було укладено кредитного договору, який би міг бути підставою для виникнення кредитних правовідносин та зобов`язань відповідача повернути позивачу суму кредиту і нарахованих процентів та, відповідно, у позивача відповідних прав їх вимагати. Правочин щодо перерахування позивачем кредитних коштів на рахунки третіх осіб не відповідає вимогам статей 203, 1046 ЦК України, тому не призводить до виникнення у аідповідача обов`язків з повернення цих коштів та сплаті процентів за користування ними.

Більш того, з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, правовідносини між позивачем та відповідачем жодним чином не регулюються Умовами та правилами надання банківських послуг (як чинних на момент підписання анкети-заяви від 24 березня 2015 року так і на будь-яку іншу дату).

В апеляційній скарзі банк намагається довести, що сам по собі факт здійснення реєстрації в інтернет-банкінгу Приват24 є доказом того, що відповідач самостійно 14 та 15 жовтня 2021 року здійснив платежі за рахунок кредитних коштів, або повідомив дані ПІН-коду стороннім особам. Проте за обставин наявної кримінальної справи, яка порушена саме за заявою відповідача та розслідується за частиною 1 статті 200, частиною 3 статті 190 КК України (в редакції до 11 серпня 2023 року), такі намагання позивача є лише припущеннями, які не підтверджені жодними доказами.

Позивач є професійним учасником ринку надання банківських послуг, тому саме він повинен довести обставини, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Однак жодний наданий позивачем до суду доказ не містить інформації та підтвердження вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 14 і 15 жовтня 2021 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів, що є підставою для притягнення саме відповідача до цивільно-правової відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 підписали анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів).

Вказана анкета-заява не містить відображення волевиявлення відповідача щодо оформлення певної картки у банку на відповідних умовах, а також суми кредитного ліміту, розміру відсотків за користування кредитом, строку дії карткитощо.

До анкети-заяви банк додав, окрім копії паспорту відповідача, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 26 лютого 2014 року № СП-2015-6566063, які не підписані відповідачем.

З виписки за договором № б/н за період з 24 березня 2015 року по 28 червня 2022 року слідує, що станом на 14 жовтня 2021 року ОСОБА_1 взагалі не користувався встановленим йому банком 05 липня 2019 року кредитним лімітом в сумі 50 000,00 грн, залишок по картці складав позитивне сальдо і складав 22,31 грн.

Водночас, 14 та 15 жовтня 2021 року з банківської картки відповідача через додаток «Приват24» було здійснено чотири платежі на розваги, а також перекази на інші картки на загальну суму 39 208,57 грн.

20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк» з приводу відновлення доступу до банківських карток, в результаті чого ним тільки 20 жовтня 2021 року було підписано Умови і правила надання банківських послуг, а також паспорт споживчого кредиту.

Цього ж дня відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, внаслідок чого Слідчим відділом Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0003466 від 21 жовтня 2021 року за частиною 1 статті 200 та частиною 3 статті 190 КК України.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 26 червня 2022року за відповідачем в АТ КБ «ПриватБанк» обліковується заборгованість за вказаним вище кредитним договором у загальному розмірі 46 769,25 грн, з яких: 39 195,09 грн- заборгованість за тілом кредиту, 7 574,16грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, нараховані починаючи із 01 грудня 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини (факт) щодо звернення відповідача до банку про скасування спірних транзакцій, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій у сукупності свідчить про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на використання кредитного ліміту та вчинення дій з цією метою. Враховуючи відсутність доказів, які б безспірно доводили, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд вважав, що у позивача відсутні підстави вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2015 року.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суду апеляційної інстанції виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами

18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку

АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, встановлено, що до 14 жовтня 2021 року ОСОБА_1 взагалі не користувався встановленим йому банком 05 липня 2019 року кредитним лімітом у розмірі 50 000,00 грн, а 14 та 15 жовтня 2021 року з банківської картки відповідача через додаток «Приват24» було здійснено чотири транзакції: розваги - yourgamesplanusa, DNIPRO на суми 5 841,64 грн, 21 031,99 грн, 21 031,99 грн та 2 103,20 грн, а також здійснені три перекази на інші картки на суми 31,20 грн, 50,00 грн та 8 320,83 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що 14 жовтня 2021 року близько 05 год. 00 хв. по вул. Єреванській, 13, у м. Києві, перебуваючи на зупинці громадського транспорту, він виявив відсутність свого мобільного телефону із сім-картами мобільних операторів. Після відновлення телефонних карток йому почали надходити смс-повідомлення про збільшення кредитного ліміту та зміну паролю до мобільного додатку «Приват24». У зв`язку з чим, 20 жовтня 2021 року з метою відновлення доступу до банківських карток він звернувся до відділення АТ КБ «ПриватБанк», де йому повідомили, що із кредитної картки, яка видана на його ім`я, були перераховані грошові кошти та взято кредити в різних фінансових установах. Тільки після відновлення додатку «Приват24» йому стало достовірно відомо, що невідомі особи через цей мобільний застосунок здійснювали різні фінансові операції, брали кредити, перераховували кредитні кошти на неналежні йому рахунки. За його заявою від 20 жовтня 2021 року Слідчим відділом Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0003466 від 21 жовтня 2021 року, яке наразі кваліфікується за частиною 2 статті 185, частиною 3 статті 190 КК України, а він у цьому провадженні має статус потерпілого.

З матеріалів справи вбачається, що про вищезазначені обставини ОСОБА_1 неодноразово повідомляв АТ КБ «ПриватБанк» та просив провести розслідування щодо вчинення невідомими особами неправомірного використання кредитних грошей.

Разом із тим, матеріали справи не містять результатів проведеної АТ КБ «ПриватБанк» перевірки щодо фактів, про які зазначав відповідач, а саме про неправомірне списання (перерахування) грошових коштів з його кредитного рахунку, яким він із березня 2015 року ніколи не використовував.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Суд першої інстанції вірно вважав, що банком не доведено суду, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції в мобільному додатку «Приват24», зокрема, знімати кредитні кошти.

Також районний суд обґрунтовано зазначив, що саме банк має доводити зазначені обставини, а у разі недоведеності фактів, які б безспірно свідчили про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк в апеляційній скарзі), не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Як встановив суд, наявні у матеріалах справи Умови і правила надання банківських послуг були підписані позивачем тільки 20 жовтня 2021 року, тобто після здійснення транзакцій зі встановленим на картці кредитним лімітом, тому їх не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування.

Відсутні і підстави приймати до уваги під час вирішення даного спору наявний в матеріалах справи паспорт споживчого кредиту від 20 жовтня 2021 року. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) за позовом банку до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором викладено правовий висновок про те, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей за кредитною карткою, його особового рахунку, акаунту чи додатку Приват24, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 14 та 15 жовтня 2021 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 39 208,57 грн, а тому правильно відмовив в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким ОСОБА_1 не отримував кошти.

Оскільки не доведено волевиявлення відповідача на використання кредитного ліміту та перерахування коштів 14 та 15 жовтня 2021 року у зазначеному розмірі, то і проценти як нарахована банком плата за користування цими коштами у розмірі 7 574,16 грн, не повинні стягуватися, з огляду на те, що ОСОБА_1 кредитними коштами не користувалася.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу пред`явленого позову про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, в достатньому обсязі визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат позивача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній