СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 6/759/127/25
ун. № 759/7753/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Бетіна М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва цивільну справу за поданням Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько Миколи Миколайовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку у межах розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, штрафу та пені за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у межах розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, штрафу та пені за договором позики.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. перебуває виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №759/7753/23, виданого 26.01.2024 року Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики від 17.04.2020 року у розмірі 15 000,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 548 529,00 грн., суму штрафу в розмірі 750,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 27 426,45 грн. та пеню за прострочення повернення суми боргу в розмірі 309 308,68 грн.

На виконання вказаного рішення суду, Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. 02.04.2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 року, якою, серед іншого, боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, а також попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Постанову направлено 03.04.2024 року боржнику до виконання та до відома рекомендованою кореспонденцією (трек номер №304), поштове відправлення повернулося 22.04.20204 року без вручення адресату із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

02.04.2024 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено її до виконання до банківських установ.

Згідно відповідей банківських установ АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «Ощадбанк», накладено арешт на рахунки боржника, проте на рахунках боржника недостатньо коштів для виконання постанови про арешт коштів боржника по НОМЕР_2 від 02.04.2024 року.

11.04.2024 року приватним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на усе рухоме та не нерухоме майно боржника, у тому числі земльну ділянку, кадастровий номер №:07:007:0536, площею 2,0000га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження: Київська область, Бучанський район, Загальцівська сільська рада, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у розмірі 984 128,44 грн.

Згідно відповіді Комунального підприємства КМР «КМ БРІ» за боржником на праві власності зареєстрована частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 11.02.1998 року Ленінградською районною державною адміністрацією Києва, згідно розпорядження №16664 від 11.02.1998 року, іншого нерухомого майна у боржника немає.

Свідоцтво про право власності на житло було видано Леніградською районною державною адміністрацією м. Києва 11.02.1998 року згідно з розпорядженням № 1664 від 11.02.1998 року та ним було посвідчено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 (мати боржника), ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (брати боржника).

Вказана квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири становить 58,10 кв.м.

Відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільно стану, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно відомостей Київського державного нотаріального архіву заповіти від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не посвідчувалися, спадкові справи до майна померлих не заводились.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Приватний виконавець вказує на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у силу положень ст. 1268 ЦК України є особами, які фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , як особи, які на момент смерті спадкодавців проживали разом з ними.

Боржник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняв спадщину у складі 1/12 частки квартири АДРЕСА_3 після смерті своєї матері ОСОБА_3 , та 1/24 і 1/8 частки квартири після смерті брата ОСОБА_5 .

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно протоколу про результати земельних торгів від 17.12.2024 року, виданого оператором торгів ТОВ «ВЕР-ТАС» було проведено земельні торги з реалізації майна боржника, а саме належної йому земельної ділянки, кадастровий номер №:07:007:0536, площею 2,0000га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження: Київська область, Бучанський район, Загальцівська сільська рада, переможцем елетроннних торгів став ОСОБА_6

28.01.2025 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки між Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. та переможцем торгів ОСОБА_6 . Кошти від реалізації майна боржника розподілено у відповідності до вимог ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Станом на сьогодні заборгованість боржника становить 785 188,44 грн., з яких 713 807,68 грн. - сума заборгованості та 71 380,76 грн. - основна винагорода приватного виконавця.

Приватний виконавець просить звернути стягнення на 1/4 (1/12+1/24+1/8) частку квартири АДРЕСА_3 , право власності на яку не зареєстровано за боржником ОСОБА_2 .

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року подання Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько Миколи Миколайовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку прийнято до розгляду. Призначено розгляд подання без повідомлення сторін.

Суд, вивчивши матеріали подання, дослідивши наявні докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.12.2023 року у справі №759/7753/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 17.04.2020 року у розмірі 15 000,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 548 529,00 грн., суму штрафу в розмірі 750,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 27 426,45 грн. та пеню за прострочення повернення суми боргу в розмірі 309 308,68 грн.

26.01.2024 року Святошинським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №759/7753/23 з примусового виконання вказаного судового рішення.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. 02.04.2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №759/7753/23.

У ході здійснення виконавчих дій приватним виконавцем було реалізовано належну боржнику ОСОБА_2 земельну ділянку з прилюдних торгів. Кошти від реалізації майна боржника розподілено у відповідності до вимог ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Залишок заборгованості боржника ОСОБА_2 по виконавчому провадженню НОМЕР_3 становить 785 188,44 грн., з яких 713 807,68 грн. - сума заборгованості, яка підлягає стягненню на користь стягувача, та 71 380,76 грн. - основна винагорода приватного виконавця.

Приватний виконавець вказує, що ОСОБА_2 має у власності квартири АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ним на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 11.02.1998 року Ленінградською районною державною адміністрацією Києва, згідно розпорядження №16664 від 11.02.1998 року.

Разом з тим, приватний виконавець вказує, що боржник ОСОБА_2 прийняв спадщину у складі 1/12 частки квартири АДРЕСА_3 після смерті своєї матері ОСОБА_3 , та 1/24 і 1/8 частки квартири після смерті брата ОСОБА_5 , на підставі ст. 1268 ЦК України, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відтак, приватний виконавець просить звернути стягнення на 1/4 (1/12+1/24+1/8) частку квартири АДРЕСА_3 , право власності на яку не зареєстровано за боржником ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно частини третьої, четвертої статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Звертаючись до суду з поданням про звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна право власності на який не зареєстровано у встановленому законом порядку за боржником, приватний виконавець зазначає, що в ході здійснення виконавчого провадження було встановлено наявність нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 .

Як зазначає приватний виконавець, загальна частка боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 складає 1/12+1/24+1/8=1/4, оскільки божник прийняв спадщину після смерті своєї матері та брата. Проте право власності на квартиру АДРЕСА_3 у відповідній частці не зареєстроване у визначеному законом порядку за ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину він не отримував, заповіти від імені спадкодавців не укладалися.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності за боржником на належне йому майно в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, вирішується судом в порядку, передбаченому частиною 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною 10 статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 27.07.2021 року у справі №753/3948/20.

Тобто, характер і контекст ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 440 ЦПК України свідчить, що підставами звернення стягнення судом на зазначене в них майно є одночасна наявність таких умов: відсутність іншого майна боржника, на яке можна було б звернути стягнення, фактична власність боржника на певне майно, яким божник володіє та користується, утримує та щодо якого здійснює фактичний контроль, формальне невитребування боржником такого майна від третьої особи, або ненабуття такого майна (ухилення від набуття), або ж нереєстрація права власності щодо належного йому майна - попри обов`язок реєстрації речового права.

Частинами 3 та 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Згідно з ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статей 12, 13, 76, 81 ЦПК України обов`язок доказування наявності вищенаведених обставин, які є підставою для задоволення подання приватного виконавця, покладається на приватного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Наведене дозволяє дійти висновку, що приватний виконавець мав надати докази, які підтверджують, що боржник фактично є володільцем майна, довести факт того, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача, саме станом на день звернення з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно. Водночас, таких доказів приватний виконавець не надав, як і не довів таких фактів.

Отже, приватним виконавцем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наведених вище умов. Зокрема не доведено, що у порядку ст. 1268 ЦК України ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері та брата, та що він бажає прийняти її та не відмовляється від неї. Також приватний виконавець не довів належними доказами відсутність інших спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті матері та брата боржника, окрім ОСОБА_4 .

Крім того, слід зазначити, що право виконавця на звернення з поданням до суду про звернення стягнення на нерухоме майно, виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє приватного виконавця правом на звернення до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно.

Суд зауважує, що у випадку звернення до суду приватного виконавця з поданням про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, останньому потрібно надати докази, які підтверджують, що боржник фактично є володільцем майна, та такими доказами можуть бути: свідоцтво про право на спадщину, договір купівлі-продажу нерухомого майна, рішення суду, рішення місцевої ради про передачу земельної ділянки у приватну власність, а також інші документи, які підтверджують володіння нерухомим майном, при цьому, окрім зазначених вище документів приватним виконавцем має бути обов`язково доведено факт того, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача. Дане обумовлено тим, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено черговість звернення стягнення на майно боржника, відповідно до якої стягнення на нерухоме майно звертається у останню чергу.

Застосування судом положень ч. 10 ст. 440 ЦПК України та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 2-592/09, від 23 січня 2019 року у справі № 522/6400/15-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19.

Однак, на думку суду, приватним виконавцем не вжито всіх достатніх заходів для виконання рішення суду. Не отримано доказів з Державної податкової служби щодо розміру отримуваних ОСОБА_2 доходів, наявність у нього рухомих транспортних засобів, тощо.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку про передчасність подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

На підставі викладеного та керуючись ст. 440 ЦПК України, ст.ст.18, 50, 51, 63 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

П О С Т А Н О В ИВ:

Подання Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько Миколи Миколайовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку у межах розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, штрафу та пені за договором позики - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Повний текст ухвали складено 18 березня 2025 року.

Суддя Н.О.Горбенко