Справа № 182/1886/23
Провадження № 2/0182/1673/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.03.2025 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 2009 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Майже одразу після народження дитини відповідач не бажав приймати участі в утриманні дитини, а в 2018 році, коли дізнався, що дитина є інвалідом, взагалі самоусунувся від спілкування з сином. З цього приводу вона звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про примусове стягнення аліментів на утримання дитини. На даний час їх дитина є інвалідом та перебуває на обліку у дитячого ендокринолога з приводу цукрового діабету 1 типу, важкої форми, субоптимальний глікемічний контроль, діабетична нефропанія 4 ступеня. Тому, у зв?язку з цим, дитина потребує лікування, купівлі медикаментів та кожні 3 місяці їй необхідно проводити лабораторні дослідження. Однак, їй важко тягнути це самій, оскільки на лікування дитини вона змушена витрачати величезну суму коштів. І кожного разу вона змушена звертатись за допомогою до своїх близьких та знайомих для отримання грошей, а відповідач як батько дитини участі в його лікуванні не приймає. Тому, вона змушена звернутись до суду та, з урахуванням збільшення позовних вимог, просить суд стягнути на свою користь додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 119 367 грн. 27 коп.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності дост.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.40-41).

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, скористався та від його представника ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд в задоволенні позову відмовити повністю, виходячи з наступного. Так, позивачка в позовній заяві вказує, що одразу після припинення спільного проживання з відповідачем, останній самоусувався від матеріального забезпечення дитини та не бажав приймати участі у його вихованні, що й стало підставою для звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Проте, твердження сторони позивача не відповідають дійсності, оскільки відповідач завжди надавав кошти позивачці на утримання дитини та, з початком повномасштабного вторгнення, вони спільно прийняли рішення про переїзд позивачки разом з дитиною до Європейського союзу, оскільки їй та дитині як біженцям після реєстрації та оформлення документів буде надаватись допомога, в тому числі, безоплатна медична допомога. Окрім цього, представник відповідача зазначає, що його довіритель регулярно перерахував кошти на картковий рахунок позивача. Тобто, твердження позивачки, що відповідач самоусунувся від утримання сина не відповідають дійсності, а докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях і повинні бути доведеними. Також, представник відповідача вказує, що долучені позивачкою фіскальні чеки викликають сумнів, оскільки з них неможливо встановити походження та ідентифікувати, тобто, всі долучені чеки, копії замовлень, на думку сторони відповідача, не є належними доказами щодо понесення додаткових витрат на утримання дитини.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них,хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина (ст.141 СК України). При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Також, відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою,каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до змісту п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у якій судом касаційної інстанції роз`яснено схожі правовідносини, до передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Дана стаття СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного стану сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягнення аліментів відповідно до ст.ст.181, 182 СК. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить актовий запис № 651, складений 13 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.5). Відповідно до довідок, які містяться в матеріалах справи, дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у дитячого ендокринолога з приводу цукрового діабету 1 типу, важкої форми, субоптимальний глікемічний контроль, діабетична нефропанія 4 ступеня. Крім цього, відповідно до довідок, чеків та квитанцій, які містяться в матеріалах справи, дитина потребує лабораторного дослідження, витрати на яке, у відповідності до долучених стороною позивача чеків та квитанцій, становлять суму в розмірі 4 839 грн. 88 коп. Крім цього, позивачка зазначила, що дитині було встановлено систему зовнішнього дозування - інсулінову помпу, сума якої становить 68 000 грн. 00 коп. та витратні матеріали до помпи, загальна сума яких становить 143 418 грн. 00 коп. Тобто, в якості доведення додаткових витрат, позивачка долучила чеки, які, на її думку, є належними та допустимими доказами, на підтвердження викладених обставин щодо витрат на лікування на загальну суму в розмірі 119 367 грн. 27 коп., що є витратами, які розцінюються нею, як додаткові, оскільки пов`язані з особливими обставинами.

Як встановлено судом, спільна дитина сторін по справі перебуває на обліку у дитячого ендокринолога з приводу цукрового діабету 1 типу, важкої форми, субоптимальний глікемічний контроль, діабетична нефропанія 4 ступеня та потребує лікування. Позивачкою були долучені бланки замовлення та фіскальні чеки, зокрема, копія бланку замовлення № від 17 травня 2021 року на суму 597 грн. 50 коп. (а.с.10), копія бланку замовлення № від 17 травня 2021 року на суму 295 грн. 50 коп. (а.с.11), копія рахунку на оплату № 531 від 30 березня 2023 року на суму 4 900 грн. 00 коп. (а.с.24), квитанція на суму 242 грн. 50 коп. (а.с.37). Тобто, загальна сума витрат становить 6 035 грн. 50 коп. При цьому, суд зауважує, що позивачкою було долучено дві ідентичних копії бланку замовлення № від 17 травня 2021 року на суму 597 грн. 50 коп. та № від 17 травня 2021 року на суму 295 грн. 50 коп., які суд до уваги не приймає, як не приймає до уваги й наступні чеки та квитанції: чек від 06 лютого 2023 року на суму 184 грн. 50 коп. (а.с.14), чек від 28 жовтня 2022 року на суму 242 грн. 50 коп. (а.с.17), чек від 20 грудня 2022 року на суму 225 грн. 20 коп. (а.с.18), чек від 06 лютого 2023 року на суму 184 грн. 50 коп. (а.с.19), чек від 04 лютого 2023 року на суму 256 грн. 00 коп. (а.с.20), оскільки вищевказані чеки не свідчать про те, що безпосередньо позивачкою були здійсненні вищевказані фінансові операції, в тому числі, вони не можуть свідчити про те, що вищевказані суми пов`язані та витрачені на лікування дитини ОСОБА_3 , оскільки відомості щодо платника відсутні. А тому, позов в цій частині щодо стягнення додаткових витрат підлягає частковому задоволенні.

Також, суд вважає, що заявлена позивачкою вимога про стягнення додаткових витрат з відповідача на санаторно-курортне оздоровлення в санаторіях ендокринологічного та опорно-рухового профілів задоволенню також не підлягає, оскільки позивачка вказує, що для проходження оздоровлення потрібно щонайменше 15 000 грн. 00 коп., яких вона не має, а тому змушена брати в борг.

Таким чином, враховуючи те, що 15 000 грн. 00 коп. буде достатньою сумою на оздоровлення, вона просила стягнути з відповідача на свою користь 7 500 грн. 00 коп., тобто, 1/2 частину. Однак, належних доказів щодо понесення суми витрат в розмірі 15 000 грн. 00 коп. позивачка не надала, а лише надала довідки для одержання путівки на санаторно-курортне лікування (а.с.26-27), що не є додатковими витратами. Тобто, саме по собі одержання путівки, без долучення доказів понесених витрат на суму 15 000 грн. 00 коп. не може свідчити про факт витрат. При цьому, суд вважає зазначити про те, що розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами, наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо. При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат.

Стороною позивача також заявлена вимога щодо стягнення додаткових витрат на лікування дитини, пов`язаних з хворобою цукрового діабету. При цьому, як на підставу витрат на лікування, остання долучила до позовної заяви рахунок на оплату № 884 від 10 червня 2022 року на загальну суму 143 418 грн. 00 коп. Проте, з поданого рахунку вбачається, що рахунок є зразком заповнення платіжного доручення, отримувачем якого є ТОВ «МЕД ЕК СЕРВІС», тобто, даний рахунок не є беззаперечним доказом щодо понесених витрат на лікування, оскільки фактично є документом, який містить найменування «Зразок заповнення платіжного доручення» та, в розмінні ст.ст.76-81 ЦПК України, не може розцінюватись судом, як додаткові витрати. Позивачкою, на підставі вищевказаного зразку заповнення платіжного доручення, було долучено до позовної заяви квитанцію № 6С8В-16Е4-Е503-НАМ від 05 липня 2022 року на суму 68 000 грн. 00 коп., з якої вбачається, що ОСОБА_5 здійснив грошовий переказ на розрахунковий рахунок ТОВ «МЕД ЕК СЕРВІС», який було зазначено в зразку заповнення платіжного доручення, призначенням платежу: ОСОБА_1 Інсулінована помпа MiniMedTM 720G. Тобто, дані обставини свідчать про те, що позивачка не є безпосередньою особою, яка понесла витрати на придбання ліків, які, в розуміння вимог чинного законодавства, слід вважати додатковими.

Окрім цього, з урахуванням поданого зразку заповнення платіжного доручення на суму 143 418 грн. 00 коп., з яких сума в розмірі 68 000 грн. 00 коп. не є сумою, яку суд визнає доведеною, інші платіжні доручення та чеки стороною позивача надані на були, що дає суду підстави вважати, що дана вимога є недоведеною.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.185 СК України, стягуються додаткові витрати на дитину, а не додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Розмір стягуваних додаткових витрат має визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат, з підтвердженням належними, допустимими та достатніми доказами у справі як сам факт понесення таких витрат, так і ту обставину, що такі витрати входять до складу саме додаткових витрат, а не аліментів. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, вони є індивідуальними у кожному випадку. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1489цс/17.

Згідно ст.13 ч.1, 3 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та, в порушення принципу диспозитивності, самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов слід задовольнити частково, у відповідності до тих чеків та квитанцій, які суд визнає належними та допустимим доказами, а тому суд приходить до висновку, що додаткові витрати на дитину на загальну суму в розмірі 119 937 грн. 27 коп. задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними.

Сума в розмірі 6 035 грн. 50 коп. у суду сумніву не викликає, оскільки підтверджена належними та допустимими доказами, в розумінні ст.76-80 ЦПК України. При цьому, при вирішенні питання щодо стягнення в цій частині додаткових витрат на дитину, суд виходить з того, що батьки, в розумінні вимог чинного законодавства, є рівними щодо своїх прав та обов`язків по відношенню до дитини, а тому, враховуючи ст.141, 142 СК України, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини понесених нею додаткових витрат на утримання дитини, пов`язаних з її лікуванням в розмірі 3 017 грн. 75 коп.

Стосовно розподілу судових витрат варто вказати наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судові витрати, які складаються з судового збору, в розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Враховуючи наведене та керуючись ст.185 СК України, ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2 ), додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 3 017 грн. (три тисячі сімнадцять грн.) 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ), на користь держави судовий збір в розмірі 1 073 грн. (одна тисяча триста сімдесят три грн.) 60 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал