Номер провадження: 22-ц/813/102/25
Справа № 725/3982/13-ц
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Южного міського суду Одеської області від 09 листопада 2020 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

11 липня 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (- далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору №б/н від 08.02.2007 отримав кредит у розмірі 4 500 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8% на рік за користування кредитом на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31.05.2013 у нього виникла заборгованість в розмірі 32 966,67 грн.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2013 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 08.02.2007 у розмірі 32 966,97 грн.

Ухвалами Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 вересня 2013 року скасовано. Цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості передано на розгляд за підсудністю до Южного міського суду Одеської області.

14 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим, що правове обґрунтування своїх позовних вимог банком є помилковим, тому що банком при укладанні кредитного договору не дотримані спеціальні (додаткові) умови, які пред`являються при укладанні договору споживчого кредиту, які були викладені в Законі України «Про захист прав споживачів». Крім того, при укладені кредитного договору банк порушив наступні норми матеріального права, які регламентують кредитні правовідносини. При укладені кредитного договору банк суттєво порушив та обмежив права відповідача на отримання повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно із вимогами законодавства України та кредитного договору про надання кредиту, що передбачено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк не виконав зазначені умови споживчого кредитування, які регламентовані Законом, внаслідок наступного. банк не передав відповідачу його екземпляр оригіналу кредитного договору, який на думку банку складається із заяви відповідача від 08.02.2007, Умов та Тарифів, і доказів зазначеного в позові не має. Крім того, підпис ОСОБА_1 на заяві викликає сумнів в її справжності, а тому вимагає витребування оригіналу заяви ОСОБА_1 від банку. В позові не міститься інформації про те, як відповідно до закону необхідно розцінити заяву відповідача від 08.02.2007, як отримання повної інформації перед підписанням кредитного договору, чи фактом укладання самого кредитного договору, при умові того, що в Законі та Правилах зазначені стадії чітко відмежовуються, тобто банком порушений порядок укладання кредитного договору. Саму заяву від 08.02.2007 не можливо розцінювати як укладання кредитного договору відповідно до закону у письмовій формі. Так, за аналогією закону, написання заяви про прийомі на роботу працівником Закон (КЗпП) розцінює саме, як укладання усного трудового договору. Зазначена форма кредитного договору (у вигляді заяви) не фіксує всі суттєві умови кредитного договору, які викладені в Законі. Банк самостійно надав собі право в кредитному договорі, а саме в умовах, в односторонньому порядку змінювати умови кредитного договору та збільшувати розмір кредитного ліміту, що ставить сторони кредитного договору в нерівне становище та обмежують права споживача кредитних послуг. Статті 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчать про ґрунтовну регламентацію в законі умов споживчого кредитування та порядку укладання банком кредитних договорів. При виконанні банком вимог законодавства відповідач міг би відмовитись від укладання кредитного договору на зазначених банком умовах, що свідчить про порушення банком прав відповідача, як споживача кредитних послуг, та застосування банком нечесної підприємницької практики. Позивачем приєднано до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», де визначено за яких умов та за якими правилами банк відкриває позичальнику банківську картку чи надає інші банківські послуги з використання кредитки «Універсальна», але не зазначено, якого саме різновиду. Позивачем вказано, що Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також «Тарифами Банку» становить укладений Договір про надання банківських послуг. Однак, долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, Банком не доведено, що під час підписання заяви позичальника ОСОБА_1 був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. У правовій позиції Верховного Суду України, сформованій у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 зазначено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника. У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у справі №6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п`ятирічного строку позовної давності не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто ВС у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом у справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору. Таким чином, Банк не надав жодного доказу того, що надані ним Умови і Правила надання банківських послуг у Приватбанк дійсно являються складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору у вигляді Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, враховуючи, що вони не підписувались ОСОБА_1 , не мають терміну складення, строку їх дії. Враховуючи викладене та приписи ст. 1055 ЦК, відповідно до якої, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, необхідно звернути увагу суду на недотримання позивачем письмової форми кредитного договору та на його нікчемність.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 09 листопада 2020 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10 792,78 грн та судовий збір у розмірі 299,40 грн. В іншій частині відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 09 листопада 2021 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у незадоволеній частині позовних вимог в повному обсязі, в решті рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що у підтвердження позовних вимог первісним позивачем надані належні та допустимі докази. Помилковим є висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків, пені та штрафу по кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 274, ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 792,78 гривень та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» з 21 травня 2018 року змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статутом.

Відповідно до договору №б/н від 08.02.2007 відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8 % на рік за користування кредитом на картковий рахунок.

До договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». «Універсальна contract», «Універсальна gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті http://privatbank.ua/terms.

Згідно наданою банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 травня 2013 року становить 32 966,67 грн, і складається із:

- 10 792,78 грн заборгованість за тілом кредиту;

- 11 691,30 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 8 436,84 грн заборгованість за комісією за користування кредитом;

- 2 046,05 грн штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Підставою позову банком зазначено невиконання кредитних зобов`язань відповідачем, що пов`язані із отриманням кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, а також пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції вказав, що відповідач фактично використав кредитні кошти, проте обов`язку щодо повернення боргу не виконав, тому із ОСОБА_1 підлягає стягненню тіло кредиту в розмірі 10 792,78 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення складових кредиту, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно статті 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається з матеріалів справи, 08 лютого 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 4 500 грн.

Також, в заяві зазначено базову проценту ставку в розмірі 22,8% з розрахунку на 360 днів на рік.

Із зазначеної заяви, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір процентів за несвоєчасне погашення заборгованості.

Відповідачем вимоги договору не виконані, грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі не повернуто, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість.

Визначаючи розмір боргу, колегія суддів виходить з розрахунку, який надано банком, оскільки відповідачем цей розрахунок не спростований і свій не надано.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, банк, просить стягнути заборгованість по процентах за користування кредитом в період з 16.01.2007 по 31.05.2013 у розмірі 11 691,30 грн.

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Розмір процентної ставки за користування кредитом у розмірі 22,8% річних між сторонами погоджено, про що свідчить підписана відповідачем заява (т. 1 а.с. 7, зворот).

Однак, заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі.

Із розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані, за період з 16 січня 2007 року по 31 грудня 2012 року, у розмірі 22,8% що обумовлено договором між сторонами та не перевищує обумовлений відсоток.

З 01 січня 2013 року по 31 травня 2013 року ставка зросла до 30%, що є більше від обумовленої договором процентної ставки.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України, в редакції чинній на час підписання заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно частини 3 цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині 4 указаної статті передбачено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Таку правову позицію висловили Верховний Суд України у справі №6-1374цс17 від 11 жовтня 2017 року та Верховний Суд у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.

Між тим, матеріали справи не містять навіть посилання на тип процентної ставки, застосованої банком, позивачем не надано доказів узгодження сторонами змінюваної процентної ставки, порядку та періодичності її зміни, порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, інших вимог, передбачених законом для застосування змінюваної процентної ставки.

Банк не надав суду жодного належного доказу узгодження сторонами процентної ставки на рівні 30% річних та підстав її підвищення, також не надано жодного доказу сповіщення відповідача про збільшення процентної ставки, що є прямим порушенням вимог ст. 1056-1 ЦК України.

Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем з 01 січня 2013 року - у розмірі 30% на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність дій банку з приводу нарахування відповідачу збільшеної відсоткової ставки, неузгодженої належним чином.

Заборгованість за процентами за період з 16 січня 2007 року по 31 грудня 2012 року (до неправомірного підвищення процентної ставки) становила 10 351,82 грн, тому саме ця сума процентів за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (т. 1 а.с. 6).

Отже, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.

За нормою пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 09 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами - скасувати, та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за процентами, за період з 16 січня 2007 року по 31 грудня 2012 року, в розмірі 10 351,82 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 14 березня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк