Справа №489/2646/23 Головуюча у першій інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження №22-ц/812/339/25 Доповідачка в апеляційної інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 березня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,

із секретарем: Лівшенком О. С.,

за участю: представниці позивача Бондар Ю. О.,

представниці відповідача Семещенко М. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства

«Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ»

(далі - АТ «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ»)

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. в залі суду в місті Миколаєві о 14 годині 24 хвилині, зі складанням повного рішення суду 9 грудня 2024 року, у справі

за позовом

ОСОБА_1 до АТ «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ»

про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

12 квітня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свою представницю ОСОБА_2 , звернувся з позовом до АТ «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення заробітної плати з урахуванням індексації та компенсації за затримку її виплати.

В обґрунтування поданого позову посилався на те, що починаючи з 9 листопада 2010 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом №40-01-к від 8 лютого 2018 року переведений на посаду начальника цеха №110 АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ», яку займає станом на звернення із цим позовом.

Між тим, з червня 2022 року відповідач припинив виплату йому заробітної плати та перестав пропускати на територію підприємства з невідомих причин, хоча він прибував на роботу згідно графіку робочого дня.

На письмове звернення позивача, засновником відповідача Державним концерном (ДК) «Укроборонпром» повідомлено, що 22 квітня 2022 року підприємством з метою забезпечення безпеки працівників прийнято рішення про призупинення з 25 квітня 2022 року дії трудових договорів з переважною більшістю працівників.

В той же час, на звернення ОСОБА_1 відповідачем спростовано, що трудові відносини з ним припинені з 22 квітня 2022 року, незважаючи на те, що на територію підприємства позивача не пропускали, про що ним разом з двома іншими працівниками складено акти від 11 жовтня 2022 року, 23 січня та 13 березня 2023 року.

На подальші письмові звернення позивача до адміністрації підприємства у листопаді та грудні 2023 року з вимогами про надання йому копії наказу або витягу з наказу від 22 квітня 2022 року про призупинення дії трудового договору, а також копії трудового договору, посадової інструкції, довідки про роботу та розмір заробітної плати за 2022 та 2023 роки, копії усіх затребуваних ним документів не отримано.

Таким чином ОСОБА_1 своєчасно не був обізнаний про видачу наказу про призупинення дії його трудового договору, внаслідок не виконання підприємством обов`язку з повідомлення працівника про наявність такого наказу у будь-який доступний спосіб.

За неможливістю виконання ним своїх трудових обов`язків підприємством не було запропоновано інші вакантні посади відповідно до його кваліфікації у інших підрозділах підприємства або можливість переміщення до інших філій підприємства, тим самим роботодавець допустив дискримінаційне ставлення до позивача як до керівника структурного підрозділу, на якого покладено обов`язок повідомлення інших працівників, що має ознаки використання призупинення трудової діяльності у якості прихованого покарання.

Тому, посилаючись на ці обставини, вважав наказ про призупинення трудової діяльності незаконним та таким, що суперечить частині 3 статті 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки при його видачі не дотримано форми та не наведено підстав та причин, які слугували такому зупиненню, як не наведено і посилань на вплив воєнного стану, обставини, які призвели до прийняття такого рішення, умов неможливості забезпечити роботу позивачу. При тому, що підприємство роботу не зупиняло, продовжує здійснювати закупівлю матеріалів, задіяних у виробничому процесі, а працівники цеху №110 працюють.

У зв`язку з незаконністю наказу ГД №97-01-ОС від 20 травня 2022 року та наявністю підстав для його скасування, вважав також наявними підстави для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з червня 2022 року по день прийняття рішення у справі у відповідності до статті 235 КЗпП України, виходячи з обчислення середнього заробітку за останні два місяці, коли він отримував заробітну плату у 2022 році, та яку станом на час звернення із позовом визначив у сумі 1 275 785 грн 40 коп. та просив також стягнути на його користь індексацію та компенсацію за затримку термінів її виплати.

Вважав обраний спосіб захисту порушеного права належним та ефективним, оскільки працівник має право на оплату своєї праці.

Посилався у поданому позові на відповідну судову практику та поставив запитання відповідачу, одночасно просив суд про витребування від відповідача довідки про суми нарахованої заробітної плати за 2022 2024 роки та матеріалів цивільної справи №489/1203/24.

У відзиві на позовну заяву відповідач вважав її необґрунтованою, з огляду на те, що позивач у період з 28 лютого 2022 року по 20 травня 2022 року перебував у складі загону з територіальної оборони, утвореного товариством задля охорони його території та майна, та отримував заробітну плату.

У відповідності з наказом по підприємству дію трудового договору з позивачем призупинено з 23 травня 2022 року і до дня припинення або скасування воєнного стану в Україні. Наказ винесено у суворій відповідності до вимог статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції, що діяла на час його видачі та яка на цей час не вимагала зазначення роботодавцем причин або підстав призупинення дії трудового договору, зокрема, щодо неможливості обох сторін виконувати свої обов`язки.

Саме доведення наказу до позивача, як працівника, було зроблено у доступний спосіб шляхом особистого повідомлення безпосереднім керівником ОСОБА_3 про призупинення з ОСОБА_1 дії трудового договору, починаючи 23 травня 2022 року та до закінчення воєнного стану. Таке повідомлення здійснено керівником позивачу в усній бесіді 20 травня 2022 року, в останній робочий день ОСОБА_1 в складі загону територіальної оборони підприємства.

Про обізнаність позивача щодо призупинення дії трудового договору свідчить той факт, що він, починаючи з 23 травня 2022 року перестав виходити на роботу, звертатися до керівництва, і зробив перше звернення щодо порядку його роботи на підприємстві лише за сплином тривалого часу.

Акти, що надані позивачем про не допуск його до роботи, складені за відсутністю представника підприємства, в незрозумілі дати, та є фактичним підтвердженням обізнаності ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору, оскільки з 23 травня 2022 року і до складення ним першого акту 11 жовтня 2022 року позивач, навіть, не намагався працювати або звертатися з питаннями щодо його не допуску до керівництва товариства.

Про мовчазну згоду позивача зі змістом наказу вказує також та обставина, що він не скористався своїм правом оскаржити наказ до органу виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, яке надавалось працівнику у відповідності до редакції статті, що діяла на час винесення наказу.

Тому, представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з цими вимогами.

Також посилаючись на безпідставне призупинення трудової діяльності через продовження роботи підприємством позивач, на думку відповідача, не звернув увагу на те, що законом передбачено, що призупинення може відбуватись не по відношенню до всього персоналу, а відносно конкретних працівників, з підстав абсолютної непрацездатності підприємства внаслідок його руйнування, або руйнування частини його інфраструктури та інші викликані збройною агресією чинники, такі як скорочення замовлень, обсягу послуг, суттєве зниження доходів неможливість виконання перед працівником зобов`язань з виплати заробітної плати.

Заперечував також проти стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не передбачає виплату середнього заробітку та будь-яких інших виплат за час вимушеного прогулу при визнанні незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору із працівником. При цьому виплата середнього заробітку здійснюється виключно у випадках передбачених статтею 235 КЗпП України.

Вважав, що судова практика, на яку посилається позивач у позовній заяві не відповідає обставинам цієї справи та правовідносинам, що склалися.

У травні 2024 року в порядку статті 93 ЦПК України до суду надійшла заява свідка ОСОБА_4 , як працівниці підприємства, якою надана відповідь на поставлені представницею позивача питання. У відповіді зазначено, що обов`язок із повідомлення працівників, з якими призупинено дію трудового договору було покладено на керівників структурних підрозділів, що по факту відбувалось у спосіб визначений частиною 2 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - за можливості у будь-який доступний спосіб. Тому позивача було повідомлено його безпосереднім керівником ОСОБА_3 в усній бесіді.

Також повідомила, що протягом 2022-2024 років на підприємстві були наявні посади які відповідають кваліфікації позивача та його професії, як рівнозначні так і нижчі за кваліфікацією, які не усі були вакантні. При цьому цех, в якому працював позивач функціонує не у повному обсязі та з обмеженою кількістю працівників. Простій та повне призупинення роботи на підприємстві протягом 2022-2024 років не оголошувались. Особою, уповноваженою підписувати накази про призупинення трудової діяльності підприємства є генеральний директор, або особа, яка виконує його функції. Скорочення штатної одиниці, роботи та посади, яку обіймає позивач не проводилось.

На відзив АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» позивач, від імені якого діє представниця, надав відповідь, де заперечив проти аргументів відповідача, переважно за обставинами, зазначеними в позовній заяві, та поставив два додаткових запитання до відповідача. При тому зазначив, погіршення фінансового стану підприємства не є обставиною, яка дає відповідачу право вибірково призупиняти трудові договори з окремими працівниками, та починаючи з 11 листопада 2022 року Миколаївська міська територіальна громада перестала входити до переліку території, де ведуться активні бойові дії.

У вересні 2024 року позивач звернувся з клопотанням про виклик свідка директора управління з персоналу ОСОБА_5 та з клопотанням про витребування доказів, а саме довідок про суми нарахованих доходів за 2022-2024 роки.

У вересні 2024 року відповідачем направлено оригінали та копії довідок про доходи позивача, листів направлених позивачу про необхідність стати до роботи.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2024 року (скороченим з вступною та резолютивною частиною) в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2024 року (повним) позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено про визнання недійсним наказу ГД №97-01-ОС від 20 травня 2022 року в частині призупинення трудових відносин з ОСОБА_1 . З АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 236 843 грн 05 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання податку та інших обов`язкових платежів.

Ухвалюючи судове рішення у справі, яке містить вступну та резолютивну частину та складаючи повне судове рішення, суд ухвалив два взаємовиключних рішення, які є діаметрально протилежними.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви позивача, від імені якого діяла представниця, про стягнення з АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» просило скасувати повне рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

На думку представника відповідача судом під час ухвалення повного рішення не враховано, що спірний наказ видано у відповідності до тієї редакції статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка діяла на час його ухвалення, та нею не було передбачено обов`язкового надання доказів абсолютної непрацездатності підприємства, внаслідок його руйнування або руйнування частини його інфраструктури для призупинення дії трудових договорів. Внаслідок цього судом зроблено неправильний висновок, що підприємством не надані докази його абсолютної непрацездатності та неможливості забезпечити позивача роботою. Навпаки, відповідачем надано накази про створення загону територіальної оборони ДП НВКГ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» із затвердження списків, які свідчать про те, що підприємство було переведено на особливий період у зв`язку із воєнним станом та у ньому створено штаб та загін територіальної оборони, введено режим чергування, відкрито допуск для захисних споруд для працівників та членів їх сімей, що свідчить про переведення підприємства у режим захисту та оборони.

Не було враховано судом і те, що підприємство перебуває безпосередньо на території, яка відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 25 квітня 2022 року в період часу з 24 лютого по 11 листопада 2022 року віднесено до територій, на яких велися активні бойові дії. Тобто цей факт є загально відомим та таким, що не потребує доведення, і тому суд повинен був визнати про неможливість здійснення роботи підприємством під час винесення спірного наказу. Про наявність таких обставин свідчить і переведення самого Ленінського районного суду міста Миколаєва в цей період на дистанційний характер роботи, що підтверджено інформацією, яка розміщена на сайті суду.

Саме розташування підприємства на території, де велися активні бойові дії, призвело до зупинення його роботи, та в подальшому до скорочення замовлень і обсягу послуг, суттєвому зниженню доходів підприємства, а також неможливості роботодавця виконати зобов`язання з виплати заробітної плати та страхових внесків тощо.

Не звернута увагу суду і на пропуск позивачем строку на звернення до суду, з огляду на те, що безпосереднім керівником особисто повідомлено позивача 20 травня 2022 року про призупинення з ним дії трудового договору за відповідним наказом, що підтверджено в подальшому листуванням між сторонами.

Також зазначав, що поза увагою суду залишилось те, що Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не передбачено відшкодування заробітної плати та інших виплат на час призупинення дії трудового договору та у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Крім того на час прийняття рішення у справі спірний наказ щодо ОСОБА_1 скасовано, а трудові відносини із позивачем поновлено, що є підставою для закриття провадження у справі.

Між тим, позивач до роботи не приступив, про причини неможливості приступити до роботи відповідача не повідомив.

Звертав увагу апеляційного суду на те, що суд ухвалив два протилежні за змістом рішення, так як відмовивши у задоволенні позову за скороченим судовим рішенням, склав повний текст та задовольнив частково пред`явлений позов. Тобто суд першої інстанції, після проголошення рішення не мав повноважень самостійно його скасувати або змінити, крім випадків, визначених ЦПК України, однак місцевий суд зазначеного не врахував, тому відповідач вважав наведене підставою для скасування рішення суду.

Посилався на відповідну судову практику.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, діючи через свою представницю, вважав апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню виходячи з того, що форма апеляційної скарги не відповідає вимогам статей 13, 43 та 356 ЦПК України, а доводи відповідача в частині неможливості здійснення підприємством роботи із його посиланням на активні бойові дії та аналогічну ситуацію в місцевому суді спростовуються внаслідок продовження судом, який розташований в одному районі з відповідачем, роботи та не зупинення цим судом дії трудових договорів із працівниками. Зроблене керівником усне повідомлення позивача про винесення спірного наказу нічим не підтверджується, а визнання відповідачем неповідомлення працівника про винесення спірного наказу зазначенням в тексті апеляційної скарги відомостей про відсутність у ОСОБА_1 його копії. Вважав призупинення дії договору з позивачем його дискримінацією та порушенням його прав, оскільки в період 2023-2024 років територія міста Миколаєва вже не входила до переліку територій, на яких ведуться активні бойові дії, і тому відповідач мав можливість відновити дію трудового договору з позивачем.

Крім того, апелянтом не надано доказів про належне повідомлення позивача про відновлення дії його трудового договору та те, що відповідачем було скасовано наказ про зупинення дії цього ж трудового договору.

Звернувся з заявою про відшкодування з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

У поясненнях на відзив на апеляційну скаргу відповідач заперечив доводи щодо ненадсилання позивачу процесуальних документів у справі, зазначив обставини повідомлення керівником позивача про призупинення з ним дії трудового договору, та виклав інші доводи аналогічні раніше зазначеним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

За змістом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За наслідками розгляду справи суд ухвалює судове рішення (частина 1 статті 244 ЦПК України).

Рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складання і додається до справи.

Після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення, крім випадків, визначених цим Кодексом (частини 7 і 8 статті 268 ЦПК України).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , за наслідками якого ухвалив два протилежних і взаємовиключних судових рішення, тобто розглянув цивільну справу не у відповідності до вимог процесуального закону, що є підставою для скасування обох судових рішень (скороченого та повного) згідно до частини 2 статті 376 ЦПК України з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення.

При скасуванні судового рішення (скороченого та повного) підлягає скасуванню і додаткове рішення, ухвалене судом у справі 27 грудня 2024 року відповідно до правового висновку ВП ВС, викладеного Палатою у постанові від 5 липня 2023 року при розгляді справи № 904/8884/21, де нею виснувано, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти, внаслідок чого воно є невід`ємною частиною рішення у справі, а тому у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Отже, ухвалюючи у справі нове судове рішення, колегія суддів враховує наступне.

Змістом частини 1 статті 2 КЗпП України презюмується, що право громадян на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. При тому власнику або уповноваженому ним органу роботодавця забороняється вимагати від працівника виконання роботи, яка не обумовлена трудовим договором (статті 31 КЗпП України), внаслідок чого працівники реалізують своє право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві та мають право, зокрема, на здорові та безпечні умови праці (частина 2 статті 2 КЗпП України).

Тому укладення трудового договору, яке є угодою між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом відбувається у відповідності до положень статей 21, 24, 36 КЗпП України, згідно яких працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ», де за наказом від 8 лютого 2018 року №40-01-К його переведено на посаду начальника цеха №110 (т.1 а.с.58-59), яку він займав і на час введення на території України воєнного стану з 5 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року за Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р. № 64/2022.

У зв`язку із введенням воєнного стану, за наказом АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» №65 від 25 лютого 2022 року на підприємстві із числа своїх працівників, переважно зі складу директорів за різними напрямками роботи, створено штаб територіальної оборони (т. 1. а.с.119-120), до складу якого в якості члена штабу та за наказом №67 від 12 березня 2022 року включено начальника дослідного виробництва ОСОБА_3 , який є безпосереднім керівником позивача ОСОБА_1 ( т. 2. а.с. 37-39)

На виконання пункту 3 цього наказу №65 уповноваженими особами підприємства видано накази №73 від 11 квітня 2022 року та №79 від 5 травня 2022 року, якими затверджено загальні списки загонів територіальної оборони АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» станом на 1 квітня та 1 травня 2022 року, до складу яких включено начальника цеха №110 ОСОБА_1 (т. 1. а.с.121-137).

В подальшому, наступним наказом АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» №81 від 19 травня 2022 року затверджено новий загальний список загону територіальної оборони підприємства станом на 23 травня 2022 року, до складу якого позивач ОСОБА_1 не входив. Цим же наказом попередні накази №73 і №79 про затвердження загальних списків загону станом на 1 квітня та 5 травня 2022 року визнано такими, що втратили чинність (т.1. а.с.138-144).

Наказом АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» №97-01-ОС від 20 травня 2022 року із позивачем ОСОБА_1 призупинено дію трудового договору до дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (т. 1 а.с.116). Наказ підписано директором з управління персоналом підприємства у відповідності до затвердженої генеральним директором підприємства за погодженням з ДК «Укроборонпром» організаційною структурою (т. 2. а.с.36).

Наказ про призупинення дії трудового договору доведено до відома позивача простим доступним способом шляхом особистого усного його повідомлення безпосереднім керівником ОСОБА_3 в останній день роботи ОСОБА_1 в складі загону територіальної оборони ІНФОРМАЦІЯ_1 , що засвідчено письмовою запискою начальника ДВ Базарного В. О. (т.1 а.с.118). Ці обставини узгоджуються з письмовим повідомленням начальника СОХР підприємства Віхрєвим А., з якого вбачається, що останній раз ОСОБА_1 допускався на територію підприємства 20 травня 2022 року, як особа, що внесена до складу загону територіальної оборони, який було узгоджено станом на 1 травня 2022 року (т. 1. а.с.117).

Відсутність виходу на роботу, після 20 травня 2022 року, для виконання робочих обов`язків або обов`язків в складі загону територіальної оборони і до першого складеного акту від 11 жовтня 2022 року про не допуск на територію підприємства, не спростовано і самим позивачем, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Не наведено ним і інших мотивів його відсутності на роботі в цей період. Навпаки, надана відповідь Державного концерну «Укроборонпром» від 22 липня 2022 року на звернення трудового колективу від 28 червня 2022 року про підстави призупинення дій трудових договорів з переважною більшістю працівників з 22 квітня 2022 року на підприємстві «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» з обґрунтуванням підстав такого призупинення (т.1 а.с.35-36). Після чого адвокат, який діяв в інтересах позивача, 5 жовтня 2022 року звернувся до керівництва АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» з проханням надати наказ про призупинення дії трудових договорів з 22 квітня 2022 року та зазначити про наявність інших наказів за цими обставинами (т.2 а.с. 40, 47-49). Звернень про скасування наказу про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 або надання йому доступу до робочого місця чи переведення в інші підрозділі у цьому зверненні або будь-якому іншому у цей період не містилося. Немало місця і такого роду звернень позивача до відповідача з приводу бажання відновити дію його трудового договору або зробити намагання приступити до виконання трудових обов`язків на території підприємства, що розташовано на території України, яка визначена, як територія, де безпосередньо ведуться бойові дії.

Разом з тим, звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ГД №97-01-ОС від 20 травня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ним, посилаючись на відсутність правових підстав для його видачі, як на 20 травня 2022 року, так і в подальшому, виходячи із змін обставин діяльності підприємства.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 р. № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами від 14.03.2022 р. № 133/2022, від 18.04.2022 р. № 259/2022, від 17.05.2022 р. № 341/2022, від 12.08.2022 р. № 573/2022, від 07.11.2022 р. № 757/2022, від 06.02.2023 р. № 58/2023, від 01.05.2023 р. № 254/2023, від 26.07.2023 р. № 451/2023, від 06.11.2023 р. № 734/2023, від 05.02.2024 р. № 49/2024, від 06.05.2024 р. № 271/2024, від 23 липня 2024 року, від 29 жовтня 2024 року, від 15 січня 2025 року в цілому до 5 години 30 хвилин 9 травня 2025 року.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким трудові відносини в період воєнного стану врегульовані з особливостями стосовно обмеження конституційних прав і свобод людини та громадянина, зокрема, щодо змін суттєвих умов праці, особливостями розірвання трудових договорів та порядку призупинення дії таких договорів з працівниками.

У відповідності до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції на час винесення спірного наказу, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, за аналізом наведеної норми матеріального права слід дійти висновку, що у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, дія трудового договору з робітником може бути призупинена і інших умов для призупинення такого договору від його сторін не вимагається. Інформація про призупинення трудового договору повинна бути доведена останньому в будь-який доступний спосіб.

Тому доводи представниці позивача про невиконання підприємством свого обов`язку з необхідності з`ясувати та довести настання додаткових обставин для прийняття рішення про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 у відповідності до положень статті 13 цього Закону, вже у новій редакції від 1.07.2022р., не відповідає положенням статті 5 ЦК України та статтям 3 і 4 КЗпП України, якими визначається, що норми матеріального права, які регулюють трудові правовідносини застосовуються на час їх виникнення. Тобто до підстав та процедури виданого АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» не можуть бути застосовані норми Закону, які не існували на час видачі роботодавцем оспореного працівником документу.

За наведених обставин, враховуючи, що відповідач АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» є підприємством, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави відповідно до постанови КМУ «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» №83 від 4.03.2015р., яке розташовано на території, де в період з 26.02.2022р. по 11.11.2022р. велися активні бойові дії згідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №390 від 22.12.2022р. та з огляду на загальновідомі обставини, що містяться в публічному просторі, за цей період, починаючи з 13 березня 2022 року підприємством отримано нищівні руйнування на суму 2.5млрд грн із засміченням території площею 51087кв.м, внаслідок щоденних обстрілів міста Миколаєва з боку військ рф в період 2022 року, відповідно до Методики визначення розміру шкоди завданої землі, ґрунтам внаслідок надзвичайних ситуацій та/або збройної агресії та бойових дій під час дії воєнного стану, що затверджена наказом 4.04.2022р. №167, колегія суддів висновує, що на час видачі наказу про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 існували обставини, які виключали можливість виконання позивачем своїх трудових обов`язків з наданням для цього йому уповноваженою особою безпечного робочого місця та умов для такої праці. Наявність цих обставин підтверджена призупиненням трудових договорів з більшістю працівників заводу, починаючи з 22 квітня 2022 року (т.1 а.с.35-36), та тимчасовою роботою невеликої кількості працівників у складі загонів сформованої територіальної оборони (т.1 а.с.121-144).

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання незаконним та скасування наказу ГД №97-01-ОС від 20.05.2022р., незважаючи на те, що строк на його оскарження відповідно до статті 233 КЗпП України з особливостями, визначеними частиною 1 глави ХІХ Прикінцеві Положення ЦПК України, починаючи з 1 липня 2023 року є пропущеним, оскільки доведення наказу відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції на час винесення спірного наказу) до позивача, як працівника, є підтвердженим, як самим фактом його відсутності на роботі, так і подальшими діями сторін.

В той же час враховуючи, що підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині можуть бути лише одні, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні за необґрунтованістю.

Під час ухвалення такого рішення в цій частині, колегією суддів не можуть бути взяті до уваги посилання представниці позивача на обставини, які встановлені ВС при розгляді конкретних цивільних справ у постановах від 21.06.2023 у справі №149/1089/22, від 31.01.2024 у справі №161/8196/22, №359/6714/23 від 6.11.2024 та від 464/2944/22 від 14.02.2024, оскільки ці рішення прийняті ВС відносно спорів, які виникли на територіях, що не входили до переліку територій, де велися активні бойові дії, а тому не є подібними обставинам, які встановлені у цій справі. Посилання на справу №760/9584/22 і ухвалу від 23.11.2023 взагалі є недоречним, оскільки вона не була взята до розгляду ВС. Обставини, встановлені ВС у справах №761/14792/22 від 31.10.2024, №638/6000/22 від 6.06.2024, №№755/10764/22 від 22.05.2024 та №521/9115/22 від стосуються інших правовідносин, які виникли між працівником та роботодавцем під час призупинення чи після. А у постанові ВС у справі №754/5488/22 від 14.09.2023 рішення прийнято не на користь працівника.

Крім того у наведених постановах ВС відсутні висновки щодо застосування відповідних норм правах, які повинні були б враховані судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин у відповідності до частини 4 статті 263 ЦПК України. У цьому розумінні правовим висновком (правової позицією) є викладення тлумачення певної норми права (або низки норм), здійсненого Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (пункт 18.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21). Однак наведені позивачем постанови ВС таких висновків не містять та прийняті на підставі окремо встановлених обставин у конкретній справі.

В той же час, враховуючи тривалість призупинення трудових відносин у даній справі та подальші зміни в законодавстві в сфері трудових відносин, які врегульовані в умовах воєнного стану, та зміни обстановки та обставин, які хоча і не впливають на законність винесення спірного наказу, але на переконання колегії суддів визначають орієнтовний порядок відновлення дії раніше призупиненого трудового договору.

Так, за змінами, що внесені до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та які 19 липня 2022 року набули чинності, наведену статтю в частині призупинення та відновлення договору викладено в наступній редакції.

Призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Таким чином, порядок відновлення трудового договору, після його призупинення, визначено виключно положеннями статті 13 цього Закону та пов`язується з такими умовами: ініціативою однієї із сторін трудового договору; закінченням воєнного стану або до його закінчення; але при обов`язковому повідомленні роботодавцем працівника за 10 календарних днів до відновлення дії договору.

З матеріалів справи слідує, що позивачем ОСОБА_1 під час призупинення дії трудового договору в період воєнного стану складено три акти про не допуск на роботу в присутності старших майстрів цеху №110 та цеху №30 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме 11 жовтня 2022 року, 23 січня та 13 березня 2023 року. При тому акти складено за відсутності роботодавця або його уповноваженої особи та їм не направлено, а також в актах відсутні посилання на визначення цих дат, як підстав для необхідності виходу на роботу чи складання актів (т. 1 а.с.19-21). Не має місця в актах і ініціативи працівника щодо відновлення його трудового договору.

Твердження представниці позивача про можливість ОСОБА_1 зайняти будь-яку вакантну посаду на підприємстві або перевестися для виконання роботи у інші філії товариства не має не лише правового обґрунтування для вчинення таких дій роботодавцем при призупиненні ним дії трудового договору з працівником, а ще і не підтверджено бажанням самого працівника на суттєві зміни умов його трудового договору.

В подальшому, після 13 березня 2023 року і до надання запиту про надання інформації 21 листопада 2023 року, а також до направлення звернення працівника до роботодавця 13 грудня 2023 року, звернень позивача ОСОБА_1 до керівництва АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» не мало місця, зокрема, і з ініціативою про відновлення його трудового договору, про що ним фактично вказано лише у службовій записці від 13 грудня 2023 року (т.1 а.с.85).

Натомість, наказом АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» №332-01-К від 31 жовтня 2023 року начальника цеха №110 ОСОБА_1 повідомлено про необхідність з`явитися для військового обліку та визначено порядок оповіщення військовозобов`язаних про їх виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де у додатку до наказу зазначено, що трудовий договір із позивачем є призупиненим ( т. 1 а.с.60-62).

Листом від 4 грудня 2023 року АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» повідомлено позивача, що наказом від 22 квітня 2022 року призупинення трудового договору із ним не відбулось ( т. 1 а.с.56-57).

Разом з тим, вже у запиті та службовій записці від 13 грудня 2023 року позивачем ОСОБА_1 у відповідача запитана інформація про порядок роботи цеха №110 з визначенням йому графіку роботи та потреби у виклику переліку працівників для здійснення діяльності (т.1 а.с.51-52, 85).

Такий запит позивача, як працівника, на переконання колегії свідчить про прояв ним ініціативи щодо скасування призупинення дії його трудового договору.

Між тим, листами від 28 грудня 2023 року відповідачем позивача повідомлено про призупинення із ним трудової діяльності та неможливості надання будь-яких вказівок стосовно роботи у зв`язку із цим (т. 1 а.с.28-32).

Але, вже наступним листом від 2 серпня 2024 року АТ «ЗОРЯ МАЩПРОЕКТ» повідомило позивача за двома поштовими адресами про прийняття підприємством рішення про скасування призупинення дії його трудового договору до припинення або скасування воєнного стану та про необхідність йому стати до роботи протягом 10 днів. У разі неможливості стати до роботи у зазначений підприємством період письмово повідомити із наданням відповідних доказів (т. 1 а.с.180-181). У зв`язку з неотриманням позивачем листів 22 серпня 2024 року повідомлення ОСОБА_1 про скасування призупинення із ним дії трудового договору надіслано його представниці ОСОБА_2 для передачі довірителю ( т. 1. а.с.182).

Листи аналогічного змісту додатково направлено ОСОБА_1 19 лютого 2025 року також на дві адреси ( т. 2. а.с.34, 35).

За такого, обґрунтовуючи своє звернення до суду можливістю здійснення трудових обов`язків, позивач посилався на ці обставини та обставини часткового відновлення роботи підприємством. А саме, на роздруківки з сайтів, що підтверджують пошук працівників у грудні 2023 та березні 2024 року (т.1. а.с.23-26,70-71) та проведення підприємством торгів з придбання послуг з обслуговування мототранспортних засобів 9.03.2023р., а також торгів з придбання матеріалів та послуг з серпня 2023 року та тендерів з березня 2024 року (т.1 а.с.72-91). Також відповідь підприємства від 27 березня 2024 року стосовно того, що протягом 2022 -2023 років цех №110 функціонував, де працювали окремі його працівники та була змінена як кількість працівників, так і скорочені штатні вакантні посади (т. 1. а.с.63-64).

Отже, враховуючи перехід Миколаївської міської територіальної громади до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, часткове відновлення підприємством роботи у 2023 році та проявленою ініціативою працівника у запиті та службовій записці від 13 грудня 2023 року про відновлення дії його трудового договору, та безпідставну відмову підприємства у скасуванні призупинення у листі від 23 грудня 2023 року з фактичним вирішенням цього питання у листі від 2 серпня 2024 року, за тих же самих обставин, колегія суддів вважає за можливе виснувати, що за зміненими обставинами, після законного призупинення дії трудового договору, існували усі правові підстави для його відновлення з 28 грудня 2023 року, а не з 2 серпня 2024 року, від чого роботодавець або його уповноважена особа ухилилися з незрозумілих причин, внаслідок чого не лише трудовий договір не був відновлений своєчасно, але ще працівник не міг отримати заробітну плату, яка є гарантією його права на працю.

В той же час, не слід ігнорувати обізнаність працівника у неотриманні ним таких доходів, про що ОСОБА_1 надані до суду відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про відсутність у нього виплаченої та отриманої заробітної плати за період з червня 2022 року та протягом 2023 року (т. 1.а.с. 38-41), а також доходів у період з січня по березень 2024 року включно (т. 1 а.с.177-179). Але копія ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 квітня 2024 року у справі №489/1203/24 свідчить, що вперше до суду із позовом ОСОБА_1 звернувся до АТ «ЗОРЯ-МАШПРОЕКТ» про стягнення заробітної плати з урахуванням індексації та компенсації за порушенням строків її виплати 20 лютого 2024 року, який залишено без розгляду за заявою представниці позивача (т. 1. а.с.92-93).

За таких обставин є усі правові підстави вважати, що позивач за стягненням середнього заробітку звернувся без пропуску строку, визначеного статтею 233 КЗпП України.

На підставі викладеного, слід виснувати, що дія призупиненого з працівником трудового договору не була відновлена своєчасно за його ініціативою з вини роботодавця або його уповноваженого органу, наслідком чого є стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до статті 235 КЗпП України, оскільки не відновлена дія договору та не виплачена заробітна плата працівнику за період з 28 грудня 2023 року, спливу строку до 10 календарних днів, після прояву ініціативи про відновлення договору, та до 2 серпня 2024 року, дня фактичного відновлення, - виключно з вини відповідача.

Тому посилання на частину 4 статті 13 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», де відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, немає правового значення, оскільки невиплата заробітку допущена виключно з вини роботодавця.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку та період його нарахування за час вимушеного прогулу, суд визначає його розмір у відповідності до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок) та пункту 32 постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6.11.1992, а також положень статей 94, 235 КЗпП України, за якими середній заробіток за час вимушеного прогулу є неотриманою працівником заробітною платою, яка визначається у грошовому виразі, без врахування податків та зборів, які підлягають відрахуванню з неї при її виплаті роботодавцем на користь працівника.

За таких обставин середній заробіток за визначений колегією суддів період, починаючи з 28 грудня 2023 року і по 2 серпня 2024 року включно, з урахуванням розміру заробітку за два останніх повних місяця роботи за березень-квітень 2022 року, що підтверджена у довідці відповідача, складе 307 237 грн 90 коп., сума якого визначена без врахування податків та зборів, які підлягають відрахуванню роботодавцем з цієї суми при її виплаті на користь працівника.

При тому, неправильна кваліфікація представницею позивача правовідносин, яка пов`язує виплату середнього заробітку виключно з підставами по скасуванню наказу про призупинення дії трудового договору, не впливає на правильність виплати заробітку з встановленими судом підставами для відновлення трудового договору з ініціативи працівника, оскільки згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Таким чином позовні вимоги про стягнення заробітку з часу відновлення договору за ініціативою працівника підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 307 237 грн 90 коп., сума якого визначена без врахування податків та зборів, які підлягають відрахуванню роботодавцем, а також 1 843 грн 43 коп. компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, та без стягнення індексації невиплаченої заробітної плати за відсутністю до цього підстав, передбачених статтею 33 Закону України «Про оплату праці».

Також відсутні підстави для стягнення заробітної плати за період з 1 червня 2022 року і до 28 грудня 2023 року, за наявністю призупинення дії трудового договору та відсутністю обставин, пов`язаних із суттєвою зміною обстановки та обставин, а також за відсутністю ініціативи однієї із сторін щодо скасування призупинення до закінчення воєнного стану. Немає підстав і для стягнення заробітку за період з 2 серпня 2024 року і до винесення судового рішення, оскільки після повідомлення адміністрації працівник повинен вийти і приступити до виконання трудових обов`язків, внаслідок чого можлива оплата лише по факту виконаних робіт у відповідності до статті 94 КЗпП України.

Крім цього, виходячи з обсягу задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає за можливе частково стягнути витрати на правову допомогу, з огляду на те, що у відповідності до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Тому за результатами розгляду справи між сторонами підлягають розподілу розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.

Враховуючи наведені приписи процесуального закону та при ухвалені рішення, у відповідності до частин 1 і 2 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути частково витрати на правову допомогу, які він сплатив, на підтвердження чого надано договір між позивачем та адвокатом, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, акт наданої правничої допомоги та довідка про сплату адвокату гонорару.

При тому за детальним описом робіт вбачається, що вони мають повторення та фактично включають одні та ті самі роботи, які підлягають об`єднанню в надання однієї послуги, а саме: написання позовної заяви 10 000 грн, написання та направлення заяв, заперечень та клопотань 7 000 грн; написання та подання відповіді на відзив 5 000 грн; участь в судових засіданнях 8 000 грн.

За наведеного доводи відповідача у відзиві та в скарзі щодо невідповідності сплачених сум за надану правову допомогу складності цивільної справи частково є слушними, а враховуючи обсяг задоволених вимог є такими, що підлягають частковому задоволенню на суму 7 500 грн, як понесені клієнтом за представництво його інтересів в суді першої інстанції. За подання відзиву на апеляційну скаргу та участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції є усі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача частково понесених ним витрат за надання правової допомоги на суму 2 000 грн.

У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України у зв`язку зі скасуванням рішення суду та відмовою у задоволенні позову про скасування наказу, з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір 1 211 грн 20 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції і 1 816 грн 80 коп. на користь відповідача за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Судовий збір за частково задоволеними вимогами про стягнення заробітної плати за розгляд справи в суді першої інстанції слід стягнути з відповідача на користь держави в сумі 3 090 грн 81 коп., внаслідок чого з урахуванням сплачених ним витрат за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідачу слід компенсувати за рахунок держави судовий збір в розмірі 13 916 грн 43 коп.

Також постановлюючи судове рішення, колегія суддів надала відповіді переважно на усі арґументи, що надані сторонами, з огляду на підстави їх врахування або відхилення, керуючись практикою Європейського суду з прав людини ( далі ЄСПЛ), який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За наведеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 листопада 2024 року у вигляді скороченого з вступною та резолютивною частинами та повного рішення, а також додаткове рішення того ж суду від 27 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» про визнання незаконним та скасування наказу - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заробітку задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» на користь ОСОБА_1 за період з 28 грудня 2023 року по 2 серпня 2024 року включно 307 237 грн 90 коп. середньої заробітної плати без вирахування податків і зборів, які підлягають відрахуванню роботодавцем з цієї суми при її виплаті на користь працівника, та 1 843 грн 43 коп. компенсації за втрату частини заробітку за порушення строків її виплати без врахування податків та зборів, які підлягають відрахуванню роботодавцем з цієї суми при її виплаті на користь працівника.

Стягнути з Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» на користь ОСОБА_1 7 500 грн витрат на правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції та 2 000 грн витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» на користь держави 3 090 грн 81 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1 211 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» 1 816 грн 80 коп. судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Компенсувати Акціонерному товариству «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «ЗОРЯ МАШПРОЕКТ» 13 916 грн 43 коп. судового збору сплаченого за розгляд справи у суді апеляційної інстанції за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Серебрякова

В. В. Коломієць