Справа № 525/1143/24
Провадження №2/525/54/2025 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.03.2025 селище Велика Багачка
Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:
головуючої судді Прасол Я.В.,
секретаря судового засідання Хоменка М.М.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Велика Багачка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Я Р Д» про стягнення заробітної плати,
ОСОБА_1 звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Я Р Д» про стягнення заробітної плати.
24.09.2024 судом відкрито спрощене позовне провадження по справі з повідомленням сторін, справу призначено до судового розгляду на 28.10.2024 (а.с. 27-28). У подальшому розгляд справи неодноразово відкладався, з поважних причин.
20.11.2024 судом були витребувані додаткові докази у справі (а.с. 53).
05.12.2024 через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення по справі від представника відповідача ТОВ «Я Р Д», у яких останній зазначає, що у серпні 2024 року між ТОВ «Я Р Д» та гр. ОСОБА_1 велися перемовини, що стосувалися оформлення трудових відносин між сторонами, однак трудовий договір укладений не був, трудові правовідносини у ТОВ «Я Р Д» з позивачем відсутні. Також зазначає про неможливість надати суду докази, що свідчать про працевлаштування позивача, оскільки трудові відносини між сторонами укладені не були (а.с. 62-64).
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Суду пояснив, що у липні 2024 року йому зателефонував представник Сумської ОВА та надав контакти ТОВ «Я Р Д». Він вів переговори з представниками відповідача, які обіцяли зарплату у розмірі 90 гривень за 1 годину праці та 250 гривень за день за відрядження. Прізвищ, імен та посад уповноважених осіб ТОВ «Я Р Д» він не знає. Їх це влаштовувало та він разом зі свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поїхали до Сумської області на роботу. Їх було допущено до виконання робіт, що свідчить про укладення трудового договору, вони працювали на будівництві фортифікаційних споруд, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, які не прямо, але опосередковано підтверджують, що він у вказаний період перебував у Сумській області, виконував роботи на будівництві. 17.08.2024 представники ТОВ «Я Р Д» запропонували розірвати трудові договори достроково. Він погодився на дострокове припинення трудового договору, подавши відповідну заяву представнику ТОВ «Я Р Д» та самостійно здійснив розрахунок заборгованості по заробітній платі. Відповідач заперечень проти виконаного ним розрахунку не подав, тому саме така сума заборгованості по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача. Заробітна плата не була виплачена вчасно, тому вважає, що підлягає стягненню з відповідача на його користь середній заробіток за період з 17.08.2024 до закінчення строку дії трудового договору на який він укладався по 31.08.2024. Також підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку, відповідно до виконаного ним розрахунку.
Свідок ОСОБА_2 суду повідомив, що позивач є його батьком, йому відомо, що відповідач має перед ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі. Він разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приїхали до с. Ульянівка на роботу у ТОВ «Я Р Д». З 05.08.2024 по 17.08.2024 працювали на будівництві захисних фортифікаційних споруд в с. Ульянівка Сумської області, жили в гуртожитку. Трудовий договір з ТОВ «Я Р Д» уклали усно, письмовий примірник їм так і не повернули. Їм обіцяли зарплату 945 гривень за один робочий день та 250 гривень в день за відрядження. Працювали щодня з 08 години до 19 години, з перервою на обід 30 хвилин. 17.08.2024 по закінченню робочого дня, до них підійшов бригадир ОСОБА_4 , який повідомив, що його керівник ОСОБА_5 запропонував достроково розірвати трудовий договір, на що вони погодилися, шляхом подання відповідних заяв.
Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працював у ТОВ «Я Р Д» з 04.08.2024 по 17.08.2024. Їм обіцяли заробітну плату близько 950 гривень та за відрядження близько 250 гривень, точних сум він не пам`ятає. Вони були в н.п. Тучне Сумської області. Знає, що ОСОБА_1 не виплатили заробітну плату, вважає, що оскільки йому не заплатили, отже і ОСОБА_1 не заплатили. ОСОБА_1 підписував строковий трудовий договір, подробиць він не пам`ятає, пам`ятає, що ОСОБА_1 винні 11 тисяч гривень, решти не пам`ятає. Знає, що позивач звертався до ТОВ «Я Р Д» з приводу виплати заробітної плати.
Представник відповідача ТОВ «Я Р Д» у судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 65-66, 72-73, 81-82).
Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, в їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступних висновків.
У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначеною цією угодою з підляганням внутрішньому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.
Позивачем вимоги про визнання укладеним трудового договору з відповідачем заявлено не було.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч.1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається на позивача, а не реалізується шляхом спростування відповідачем наведених позивачем доводів, як беззаперечних.
Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно відповідний принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Закон не визначає правила спеціальної допустимості для підтвердження факту трудових відносин, як і не встановлює пріоритету одних доказів над іншими для доведення існування вказаного факту, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці
За правилами статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців ( ч. 1 ст. 117 КЗпП України).
У постанові Верховного Суду 03 лютого 2021 року справа № 639/3491/18 міститься висновок про те, що за змістом положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
На переконання суду, позивачу недостатньо просто заявити про наявність заборгованості по виплаті зарплати з боку відповідача без пред`явлення достатніх доказів наявності у нього права на отримання відповідних грошових коштів.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем у справі у трудових відносинах (як то, наказ про прийняття на роботу, трудова книжка, трудовий договір тощо), відсутні докази, які підтверджують нарахування заробітної плати відповідачем позивачу ( довідка про нараховану та невиплачену заробітну плату, розрахункові листи), наявність заборгованості відповідача по виплаті заробітної плати позивачу.
Копія заяви ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «Я Р Д» від 30.07.2024 про прийняття на роботу, копія заяви ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ «Я Р Д» від 17.08.2024 у якій він погоджується на припинення строкового трудового договору, проєкт строкового трудового договору ( його частина), який не підписаний роботодавцем та не містить всіх істотних умов, зокрема умов оплати праці, фототаблиця (а.с. 4, 5, 6, 42, 92-94, 107-110) у своїй сукупності не підтверджують перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, періоду таких трудових відносин, умов праці, її оплати та наявності заборгованості по заробітній платі. Факт наявності заборгованості по заробітній платі, її розмір не може бути підтверджений показами свідків. Жодними доказами по справі не підтверджено той факт, що будівництво на якому працював позивач здійснювалося відповідачем.
Як установлено з копії листа Центрального міжрегіонального управління Державної служи з питань праці, останнім було направлено листа до ТОВ «Я Р Д» з роз`ясненнями чинного законодавства, при цьому порушень з боку останнього установлено не було (а.с. 98-99).
Позивач у судовому засіданні розмір заборгованості не обґрунтував та не довів належними та допустимими доказами наявність такої заборгованості.
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та задоволенню не підлягають, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 76-80, 81, 83, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Я Р Д» про стягнення заробітної плати відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Я Р Д», , юридична адреса: вул. Левандовська, 3-В, каб №203, м. Київ;

представник відповідача: Метлін Денис Олегович, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: провулок Новопечерський, 19/3, корп. 3, оф. 2, м. Київ.

Повне рішення суду складено 10.03.2025.

Суддя Я.В. Прасол