Номер провадження: 22-ц/813/2262/25
Справа № 507/449/24
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, на рішення Любашівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Вужиловського О.В. 21 березня 2024 року у смт. Любашівка Одеської області, -

встановила:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 , звернувся до Любашівського районного суду Одеської області із вказаним позовом, в якому посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої залишився у спадщину житловий будинок по АДРЕСА_1 . Позивач являється спадкоємцем за законом, але своєчасно не звернувся до нотаріуса, оскільки до смерті матері виїхав за кордон в зв`язку із агресією Російської Федерації на території України. 05 серпня 2023 року ОСОБА_2 направив до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено у заведенні спадкової справи, оскільки позивачем пропущено строк для прийняття спадщини.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив задовольнити його позов.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 21 березня 2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши його термін три місяці після набрання рішенням чинності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 (яка не приймала участі у розгляді справи) просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, судом не було враховано, що позивач був зобов`язаний зазначити ОСОБА_1 у якості відповідача у справі, оскільки остання у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та прийняла її. Крім того, позивач мав би залучити до участі у справі інших спадкоємців за заповітом - сестру і брата, які проживають на ТОТ АРК, крім того суд задовольнив позов без жодних правових підстав.

Сторони про розгляд справи на 04 березня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

27 лютого 2025 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Частиною 2 ст. 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 підлягає закриттю, з наступних підстав.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом.

Право на судовий захист і доступ до правосуддя одночасно є гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (напр., рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine»).

Разом із тим «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), заява № 28249/95, § 53).

У правовій доктрині право на справедливий суд та право на апеляційне оскарження судового рішення часто характеризують змістовим взаємозв`язком, оскільки оскарження судових рішень в апеляційному порядку є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань, у тому числі від помилкових і неправосудних судових рішень.

У постанові від 30 квітня 2024 року у справі №154/3846/20 Верховним Судом наголошено, що перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Апеляція по суті це надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Разом із тим із дотриманням принципу res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, діють нормативні, процедурні і процесуальні обмеження щодо механізмів апеляційного оскарження.

Таким чином, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

У ст. 18 ЦПК України регламентовано, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (ч. 3 ст. 352 ЦПК України).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч. 2 ст. 362 ЦПК України).

Питання визначення кола осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, у контексті аналізу ч. 1 ст. 352 ЦПК України перебувало в полі правового дослідження Верховного Суду, який у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 дійшов висновку про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Очевидним є висновок про те, що засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.

Таким чином, особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, звертаючись з апеляційною скаргою, зобов`язана довести правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес чи обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 13).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач ОСОБА_2 дійсно є сином померлої ОСОБА_3 та, відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги після її смерті.

Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч. 3 ст. 1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців; 2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже, строк подання заяви про прийняття спадщини для спадкоємців сплив 04 червня 2023 року.

Позивач протягом шести місяців з дня його смерті не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що підтверджується листом нотаріуса № 743/02-14 від 01 листопада 2023 року (а.с. 21).

Однак, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 з 07 жовтня 2022 року перебуває за кордоном у США, що підтверджується відміткою в його паспорті, а також хворів, що підтверджується його медичною карткою, діагноз: абдомінальна печінкова проба, втрата ваги (а.с. 22-23).

Крім того, ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса у США із заявою про прийняття спадщини 05 серпня 2023 року, тобто з пропуском менше двох місяців встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції вважав, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини із поважної причини, оскільки хворів та постійно перебуває за межами України.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що позивач був зобов`язаний зазначити ОСОБА_1 у якості відповідача у справі, оскільки остання у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та прийняла її, то колегія суддів звертає увагу заявника на те, що вона є онукою померлої, а отже, відноситься до 5 черги спадкоємців за законом, у той час як ОСОБА_2 є сином спадкодавця та, відповідно, спадкоємцем 1 черги. Таким чином, у ОСОБА_2 був відсутній обов`язок зазначати апелянта у якості іншого спадкоємця.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та прийняла її, у зв`язку із чим позивач мав залучити її до участі у справі, - є безпідставними, оскільки заявником не надано доказів, що ОСОБА_2 був обізнаний про факт звернення апелянта до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Також колегія суддів звертає увагу на той факт, що сама ОСОБА_1 у заяві про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не зазначила ОСОБА_2 у якості іншого спадкоємця, достеменно знаючи, що останній є спадкоємцем першої черги після смерті матері.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав би залучити до участі у справі інших спадкоємців за заповітом - сестру і брата, які проживають на ТОТ АРК, не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки вказані особи, у разі порушення їх прав, мають самостійно звернутися до суду за їх захистом, а ОСОБА_1 не є законним представником останніх.

Відтак судове рішення, оскаржуване незалученою особою - ОСОБА_1 , не порушує права, інтереси та обов`язки цієї особи, оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх законних спадкових прав, як спадкоємець 1 черги за законом після смерті матері, і надання йому додаткового строку для прийняття спадщини, без вирішення питань про її прийняття, про обсяг спадкового майна, про наявність інших спадкоємців тощо, не може порушувати права ОСОБА_1 , крім того, вказане судове рішення не містить судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Усі обставини, пов`язані із визначенням кола спадкоємців, черговості прийняття спадщини, обсягу спадкового майна, відносяться до виключних повноважень нотаріуса, який відкрив спадкову справу, та не можуть вирішуватися судом при розгляді справи про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, у ОСОБА_1 відсутнє.

З огляду на викладене, установивши, що рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалось, то колегія суддів доходить висновку про закриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою.

Зазначене обмеження є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом.

З урахуванням принципу правової визначеності та остаточності судового рішення передбачені процесуальним законом обмеження права на апеляційне оскарження особою, чиї права, свободи та інтереси не вирішувалися рішенням суду першої інстанції, не нівелюють доступу до суду та не свідчать про порушення права на справедливий суд. Навпаки, інше розуміння процедури апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення є несумісним із принципом визначеності правовідносин та верховенством права.

Відповідно до п. 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

На підставі вказаного, колегія суддів доходить до висновку про те, що оскільки оскаржуваним рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 21 березня 2024 року права та обов`язки апелянта ОСОБА_1 не вирішувались, то апеляційне провадження за її апеляційною скаргою останньої підлягає закриттю.

Керуючись ст. 367, п.3 ч.1 ст. 362, ст. 381 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 21 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 березня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе