ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3253/25 Справа № 182/3267/23 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/3267/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач - Нікопольська міська рада,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Шашликов Денис Геннадійович, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року Нікопольська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Позовна заява мотивована тим, що, зідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться об?єкт нерухомого майна «Ангар», право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , з 02.07.2018 (1/1 частки).

Відповідачка подала заяву від 21.05.2021 року до Нікопольської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,8725 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, КВЕД 11.02, за рахунок сформованої земельної ділянки, площею 1,6620 га, кадастровим номером: :03:127:0011.

Рішенням Нікопольської міської ради від 30.07.2021 року № 37-10/VIII відповідачці було надано дозвіл на розробку землевпорядної документації щодо відведення відповідної земельної ділянки в оренду, площею 0,8725 га, за рахунок сформованої земельної ділянки, площею 1,6620 га.

Згідно Технічного паспорту на нерухомість від 14.05.2021 року, площа земельної ділянки становить 8725 кв.м. (0,8725 га).

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 05.03.2020 року № 398, її оцінка станом на 2020 рік становить 3 913 012,80 грн. Вказана грошова оцінка земельної ділянки була незмінною у 2020 та 2021 роках, так як значення індексації нормативної грошової оцінки земель тоді становила 1,0 (листи Держгеокадастру від 04.03.2020 року № 6-28-0.22-38/2-20 та від 06.01.2021 року № 22-28-0.222-171/2-21). У 2022 році значення індексації нормативної грошової оцінки земель зросло і склало 1,1 (лист Держгеокадастру від 11.01.2022 року № 13-28-0.222-275/2-22). Тому, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за даним позовом у 2022 році зросла у зв?язку з наведеними обставинами (кумулятивний коефіцієнт індексації земель міста Нікополя 2,315 зріс на 1,1 та складає 2,546). Площа земельної ділянки, якою фактично користується відповідачка, становить 0,8725 га (8725 кв.м.). Тому, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за таку площу (8 725 кв.м.) становить 2 054 214,00 грн. (3 913 012,80 : 16 620 = 235,44 х 8 725 = 2 054 214,00). Нормативна грошова оцінка 2022 року: 2 054 214,00 : 2,315 = 887 349,46 (без Кі 2,315) 887 349,46 х 2,546 = 2 259 191,73 (з Кі 2,546). Також, у 2023 році значення індексації нормативної грошової оцінки земель зросло і склало 1,15 (лист Держгеокадастру з офіційного сайту). Тому, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за даним позовом у 2023 році зросла, у зв?язку з наведеними обставинами (кумулятивний коефіцієнт індексації земель міста Нікополя 2,546 зріс на 1,15 та складає 2,927). Нормативна грошова оцінка 2023 року: 2 054 214,00 : 2,546 = 806 839,75 (без Кі 2,546) 806 839,75 х 2,927 = 2 361 619,95 (з Кі 2,927).

Згідно листа ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 02.06.2023 року 20697/5/04-36-24-28-15, відповідачкою сплачено за земельну ділянку по АДРЕСА_1 у розмірі: 2020 рік 8 104,85 грн., 2021 рік 10 616,64 грн., 2022 рік 6 159,40 грн., 2023 рік 0,0 грн.

Відповідно до фактичних обставин справи, речові права (власності, оренди) на вказану земельну ділянки відповідачем не оформлені (ст.125 ЗК України), плата за землю здійснюється не у повному обсязі (ст.206 ЗК України). Тобто, відповідачкою, як власницею нерухомості, не оформлено відповідні речові права на земельну ділянку, чим порушено законні права Нікопольської міської ради, як власника земель комунальної власності міста, зокрема, в частині отримання доходу у вигляді орендної плати.

На підставі викладеного, представником позивача складено наступний розрахунок: 2020 рік (липень грудень) 2 054 214,00 х 3% = 61 626,42 грн. (сума за 1 рік) 61 626,42 : 12 = 5 135,53 грн. (сума за 1 місяць) 5 135,53 х 6 = 30 813,21 грн. (сума за 6 місяців 2020 року), сплачено: 8 104,85 грн., всього 2020: 22 708,36 грн. (30 813,21 8 104,85). За 2021 рік (січень - грудень) 2 054 214,00 х 3% = 61 626,42 грн. (сума за 1 рік), сплачено: 10 616,64 грн., а всього 2020: 51 009,78 грн. (61 626,42 10 616,64). За 2022 рік (січень грудень) 2 259 191,73 х 3 % = 67 775,75 грн. (сума за 1 рік), сплачено: 6 159,40 грн., а всього 2020: 61 616,35 грн. (67 775,75 6 159,40). За 2023 рік (січень червень) 2 361 619,95 х 3% = 70 848,60 грн. (сума за 1 рік) 70 848,60 : 12 = 5 904,05 грн. (сума за 1 місяць) 5 904,05 х 6 = 35 424,30 грн. (сума за 6 місяців 2023 року), а всього: 170 758,79 грн. (22 708,36 + 51 009,78 + 61 616,35 + 35 424,30), яку позивач просить суд стягнути з відповідачки на свою користь.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Нікопольської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 170 758,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Нікопольської міської ради судовий збір в розмірі 2 684,00 грн., сплачений останнім при подачі позову до суду.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Шашликов Д.Г., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Також, просить стягнути з Нікопольської міської ради судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачкою визнається у повному обсязі те, що їй було надано дозвіл на розробку землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,8725 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості КВЕД 11.02 за рахунок сформованої земельної ділянки, площею 1,6620 га., кадастровий номер :03:127:0011. Однак, слід зазначити, що земельна ділянка, площею 0,8725 га, яка належить на праві власності ОСОБА_1 не оформлена як окремий об`єкт цивільних прав, не передавалась відповідачці в оренду, тому відсутні підстави для нарахування безпідставно збережених коштів у відповідному розмірі. Позивачем також не надано нормативно грошової оцінки земельної ділянки, загальною площею 8725 кв. м, у вигляді витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки для визначення вартості відповідної земельної ділянки, а тому заявлені вимоги є безпідставними. Вказує, що земельна ділянка, площею 0,8725 га по АДРЕСА_1 , про яку зазначає позивач, не має ні визначених меж, ні кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру, а отже ця земельна ділянка не може вважатися сформованим об`єктом цивільних прав, у розумінні положень статті 79-1 Земельного кодексу України, що виключає можливість обчислення суми безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за землю, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка, як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав. Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення

Наполягає на тому, що позивачем не надано Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка належить саме відповідачці, тому здійснений судом розрахунок, що базується на сумах, визначених у позовній заяві за вартісними показниками 1 кв. м землі у м. Нікополі не є належним доказом, а тому відсутній обов`язок зі сплати орендної плати та можливість її обчислення.

Також, вказує на те, що 17 березня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX. Цим Законом було внесено певні зміни щодо питань оподаткування землі, зокрема до пп. 69.14 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ ПКУ. Відповідно до підпункту 69.14. пункту 69 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України визначено, що тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди. Вказане положення Закону №2120 розповсюджується на: земельні частки (паї) та земельні ділянки, що перебувають у приватній власності; земельні ділянки, які перебувають у користуванні на праві постійного користування; орендовані земельні ділянки державної та/або комунальної власності. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ N 1364 від 06.12.2022 року "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією" встановлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 Нікопольська міська територіальна громада з 21.07.2022 є територією активних бойових дій. У зв`язку із постійними обстрілами м. Нікополя окупаційними військами рф, ОСОБА_1 була вимушена зупинити свою господарську діяльність. Так, на сьогоднішній день ОСОБА_1 позбавлена можливості належним чином забезпечувати своє існування та існування своїх близьких, із-за цілодобових обстрілів території м. Нікополя. Стягнення необґрунтованої суми, яка заявлена позивачем у позовній заяві по справі №182/3267/23 призведе до ситуації, коли відповідачка не зможе належним чином забезпечити своє існування та існування своїх рідних (дітей).

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач Нікопольська міська рада зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Кравчук С.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги та прсила її задовольнити, представника позивача Нікопольської міської ради В?юченка О.А., який заперечував протии довоідв апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що , згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться об?єкт нерухомого майна «Ангар», право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , з 02.07.2018 (1/1 частки).

Відповідачка ОСОБА_1 подала заяву від 21 травня 2021 року до Нікопольської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,8725 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, КВЕД 11.02, за рахунок сформованої земельної ділянки площею 1,6620 га, кадастровий номер: :03:127:0011.

Рішенням Нікопольської міської ради від 30 липня 2021 року № 37-10/VIII ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку землевпорядної документації щодо відведення відповідної земельної ділянки в оренду, площею 0,8725 га, за рахунок сформованої земельної ділянки, площею 1,6620 га. Згідно Технічного паспорту на нерухомість від 14.05.2021 року, площа земельної ділянки становить 8725 кв.м. (0,8725 га).

Нікопольською міською радою на адресу ОСОБА_1 було направлено претензію щодо врегулювання спору в позасудовому порядку, яка стороною відповідача була проігнорована та заборгованість сплачена не була.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться об?єкт нерухомого майна «Ангар», право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , з 02.07.2018 (1/1 частки).

Вказаний об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:127:0011, власником якої є територіальна громада міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради.

У спірний період з 2020 року по 2023 рік між Нікопольською міською радою та ОСОБА_1 не існувало договірних правовідносин щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:127:0011.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 , у період з 2020 року по 2023 рік здійнювала фактичне користування земельною ділянкою, без достатньої правової підстави, а тому є такою, що за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, й зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Згідно зі статтею 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України, у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки, відповідачка не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для неї, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

За таких обставин, колегією суддів не приймаються до уваги посилання в апеляційній скарзі на положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX, яким було внесено певні зміни щодо питань оподаткування землі, оскільки цей правовий акт не поширюється на правовідносини сторін, відповідачка не є власником чи користувачем землі, а тому вона не скористатися відповідною податковою пільгою.

Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі, що спростовує доводи апеляційної карги про те, що земельна ділянка площею 0,8725 га, яка належить на праві власності ОСОБА_1 не оформлена як окремий об`єкт цивільних прав.

Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.01.2019 року у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 року у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 року у справі № 922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 року у справі № 920/739/17.

В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №922/3361/19 зазначено, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20 дійшла правового висновку, що для задоволення позову про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, зокрема для визначення суми відповідної заборгованості, не є обов`язковим та єдино необхідним документом витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.

Позивачем надано суду розрахунок безпідставно збережених коштів за ОСОБА_1 земельною ділянкою, площею 0, 8725 га за період з 2020 року по 2023 рік на суму 170 758,79 грн. орендної плати, виходячи з даних про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки з урахуванням змін нормативної грошової оцінки, які мали місце в цей період, з посиланням на те, що до спірної ділянки в цей період застосовувалися різні коефіцієнти функціональності для її нормативної грошової оцінки.

Наданий розрахунок відповідачкою не спростований, а доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення площі земельної ділянки є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок за спірний період встановивши його відповідність вимогами законодавства, дійшов вірного висновку, що сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 2020 року по 2023 рік, відповідно до заявленого позивачем та дослідженого судом розрахунку, становить 170 758,79 грн і ця сума підлягає стягненню з відповідачки.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Шашликов Денис Геннадійович, - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 березня 2025 року.

Головуючий:

Судді: