ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/21/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.,

суддів: Пузанової Л. В.,

Склярської І. В.,

секретар Андреєва В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Петряєв Володимир Вікторович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року у складі головуючого судді Майдан С.І., повне рішення складено 10 жовтня 2024 року,

встановив:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що вона є донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на все майно, що належало йому за життя. Після звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом їй стало відомо, що на користь дружини спадкодавця ОСОБА_2 складено заповіт.

Вважає вказаний заповіт недійсним, оскільки в період складання заповіту ОСОБА_5 , на її думку, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. При цьому вказувала на те, що з покійним батьком вона та її сестра протягом останнього року його життя спілкувалися по телефону. Батько їй говорив, вони, його діти, будуть єдиними спадкоємцями. Останнім часом спілкування не було таким частим так як батько скаржився на своє самопочуття, вказувавши, що він почав забуватися, перестав ходити і з`явилися провали пам`яті.

Посилаючись на викладене просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 03 квітня 2018 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. за реєстровим № 630 недійсним.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонській області від 14 травня 2021 року призначена посмертна судова психіатрична експертиза на вирішення якої поставлені питання: чи розумів значення своїх дій ОСОБА_5 на момент складання заповіту 03 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. за реєстровим № 630? чи міг ОСОБА_5 керувати своїми діями на момент складання заповіту 03 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. за реєстровим № 630? Проведення експертизи доручено експертам КНП «Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» ХОР. Провадження у справі зупинено.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонській області від 17 червня 2024 року провадження у справі поновлено.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонській області від 30 вересня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що відповідно до досліджених матеріали справи, пояснень свідків та висновку судово-психіатричного експерта, спадкодавець, станом на час складання заповіту, розумів значення своїх дій та міг керувати ними. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Позовні вимоги про визнання заповіту недійсним позивачем не доведені.

29 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Петряєв В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги.

Підставою апеляційного оскарження рішення суду представник позивача зазначив неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним з підстав визначених статтею 225 ЦК України з урахуванням висновку як судової психіатричної експертизи, так і інших доказів, що спростовують чи підтверджують доводи позивача. Проте суд першої інстанції поклавши в основу рішення висновок експертизи не надав оцінку іншим доказам у справі, зокрема медичній картці спадкодавця у КНП ХМКЛ ім. Є.Є. Карабелеша.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Щедров О.Р. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зазначаючи, що на його думку, рішення суду є законним та обґрунтованим.

Приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції представник ОСОБА_2 - адвокат Щедров О.Р. проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи передбачені чинним процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності не з`явившихся учасників справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , відповідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 18 серпня 1977 року Надеждівською сільською радою Білозерського району Херсонської області та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 18 вересня 1986 року Херсонським міським відділом ЗАЦС, є батьком позивачки, ОСОБА_1 та третьої особи, ОСОБА_6 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_7 .

09 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданого 09 грудня 2016 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, зареєстровано шлюб.

03 квітня 2018 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. посвідчено заповіт ОСОБА_5 , яким він призначив ОСОБА_2 спадкоємцем всього майна, яке на день його смерті виявиться належним йому, де б воно не знаходилось та із чого б воно не складалося, і взагалі всього, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матимете право. Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 630

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 20 квітня 2018 року Корабельним у м.Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

25 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В той же день, згідно Інформативної довідки зі Спадкового реєстру №51711956 від 25 квітня 2018 року, приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. відкрита спадкова справа № 17/2018.

14 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно відповіді на адвокатський запит КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР від 15 листопада 2018 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку в КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР не перебуває і не перебував.

Згідно довідки №478 від 06 лютого 2020 року ОСОБА_5 на обліку в Херсонській міській психоневрологічній поліклініці не перебуває.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказували на те, що стан ОСОБА_5 був задовільним, він розумів значення свої дій та був в адекватному стані. Будь-яких відомостей про наявність порушень свідомості, інтелекту, пам`яті, безглуздої та неадекватної поведінки, соціально-побутову неспроможність та безпорадність ОСОБА_5 тощо не надали.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 12 від 28 січня 2022 року за результатами проведеної на виконання ухвали Херсонського міського суду Херсонській області від 14 травня 2021 року посмертної судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_5 на момент складання заповіту 03 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І.В., реєстровий номер №630, розумів значення своїх дій та міг керувати своїми діями.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі № 635/3664/16 (провадження № 61-14002св21) зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17 (провадження № 4822св21), від 06 квітня 2022 року у справі № 319/547/20 (провадження № 61-8623св21).

З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними".

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції призначалася посмертна судово-психіатрична експертиза, відповідно до висновку якої в момент складання заповіту 03 квітня ОСОБА_5 розумів значення своїх дій та міг керувати ними.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про наявність у ОСОБА_5 на момент складання заповіту будь-яких порушень свідомості, інтелекту, пам`яті, безглуздої та неадекватної поведінки, соціально-побутової неспроможності та безпорадності.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка належними та допустимими доказами не довела, що при посвідченні оспорюваного заповіту її батько ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про вирішення судом справи лише з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи без надання оцінки іншим доказам, а саме медичній картці ОСОБА_5 у КНП ХМКЛ ім. Є.Є. Карабелеша апеляційним судом не приймаються, оскільки анамнез хвороби ОСОБА_5 , у тому числі відображений у медкартці стаціонарного хворого №03762 КЗ ХМКЛ ім. Є.Є. Карабелеша був врахований експертом при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи, що відображено у висновку судово-психіатричного експерта, який був досліджений судом першої інстанції.

Крім того, з медкарти вбачається, що ОСОБА_5 16 квітня 2018 року каретою швидкої допомоги був доставлений до стаціонару з попереднім діагнозом ГПМК та госпіталізований в інсультний центр в тяжкому стані. Під час огляду 16 квітня 2018 року був дезорієнтований в місті та часі, швидко виснажувався, контакт утруднений через грубі мовні порушення. Зі слів родичів погіршення стану здоров`я відбулося 16 квітня 2018 року, коли раптово погіршилась мова. Впродовж року на лікарняному не перебував, артеріальний тиск не вимірював, з перенесених хвороб лише застуди. Встановлений діагноз: «Геморагічний інсульт в ВББ, гіпетерзійно-лікворний синдром, виражений астенічний синдром та фоні гіпертонічної хвороби ІІІст 3ст ризик 4. Дискциркуляторна енцефалопатія ІІІст». 20 квітня 2018 року констатована біологічна смерть.

Оскільки дані медичної картки не містять відомостей щодо стану здоров`я ОСОБА_5 на момент підписання ним заповіту, стосуються періоду з 16 по 20 квітня 2018 року і пов`язані з раптовим погіршенням здоров`я спадкодавця, тому не є належними та допустимими доказами доводів позивача, що при посвідченні оспорюваного заповіту її батько ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Інші докази досліджені судом, як письмові так і пояснення свідків, не містять будь-яких даних щодо неспроможності спадкодавця в момент складення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків судово-психіатричної експертизи нормативно-правовим актам, якими визначені організаційні засади проведення судово-психіатричної експертизи та порядок заповнення висновку судово-психіатричної експертизи, а саме не зазначення у висновку, що форма проведення експертизи посмертна, спростовується матеріалами справи.

Так, у пункті 7 висновку судово-психіатричного експерта №12 чітко зазначена форма проведення експертизи - посмертна.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Порушень судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням вимог закону, підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367,374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Петряєва Володимира Вікторовича подану від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуючий Л. А. Приходько

Судді: Л. В. Пузанова

І. В. Склярська