Постанова

Іменем України

11 березня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/3672/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Стрижеуса А. М.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Васильківського районного суду Київської області

в складі судді Лебідь-Гавенко Г. М.

від 28 травня 2024 року

у справі №362/1287/23 Васильківського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет застави,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Васильківського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому посилаючись на те, що останній не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість за позикою у сумі 219 087,47 грн, що еквівалентно 5 250, 00 доларів США та звернути стягнення на предмет застави - автомобіль.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що 10 вересня 2021 року він та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 , грошову суму в розмірі 141 750, 00 грн, що відповідає еквіваленту 5 250, 00 доларів США та позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві її у строк не пізніше 10 жовтня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, того ж дня укладено нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу «FORD», д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску, належного заставодавцю на праві власності, вартість якого на момент укладення та підписання договору застави складає 141 750, 00 грн.

Позивач виконав зобов`язання та надав відповідачу кошти за договором позики, що еквівалентні 5 250 доларів США (141 750,00 грн), натомість відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики та не повернув отриманих у позику коштів як у строк до 10 жовтня 2021 року, так і на момент звернення до суду з позовною заявою.

За розрахунком позивача, розмір простроченої заборгованості відповідача станом на 16 лютого 2023 року в гривневу еквіваленті складає 219 087,47 грн, з яких: основна сума заборгованості - 205 275,00 грн, що еквівалентно 5 250,00 доларів США, та пеня у сумі 13 812,47 грн.

Позивач вказував, що одночасне стягнення основного боргу та звернення стягнення на предмет застави в рахунок його погашення не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням. Таке звернення стягнення не є додатковим стягненням.

Заочним рішенням Васильківського районного суду Київської області від 28.05.2024 позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд розглянув справу всупереч наявності доказів належного повідомлення відповідача у справі. Повістки, що вручені за довіреністю не є належним повідомленням, адже ОСОБА_1 не уповноважував нікого на отримання судових повісток. На момент розгляду справи ОСОБА_1 не проживав за зареєстрованою адресою, у зв`язку із чим не міг отримувати кореспонденцію, про розгляд справи йому було не відомо.

Крім того, судовим рішенням у кримінальній справі та обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 установлено обставини проживання останнього за адресою відмінною від адреси місця реєстрації.

Суд першої інстанцї, всупереч приписам ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалив заочне рішення у першому ж засіданні, після того, як закрив підготовче провадження, а не у разі повторнорї неявки відповідача. Додав, що матеріали справи не містять окремої ухвали про заочний розгляд справи.

Зауважив, що суд помилково стягнув пеню, яка нарахована у період дії карантину. Додав, що судом не було досліджено реальної вартості предмета застави, а вартість автомобіля фактично значно вища, ніж зазначена у договорі застави.

Резюмував, що позивач міг обрати інший спосіб зверенння на предмет застави, але обрав найобтяжливіший для відповідача, який неспівмірний із боргом. Суд не дослідив питання недійсності зазначених договорів та чи були правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків.

Крім того, ввжав, що суд не врахував співмірності витрат на правничу допомогу складності розгляду справи. Дакументального підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу у сумі 28 000,00 грн матеріали справи не містять, а тому вважав обгрунтованим розмір 7 000,00 грн.

Також у апеляційниій скарзі заявив клопотання про витребування у позивача оригіналів спірних договорів та клопотання про проведення судової автотоварознавчої та транспортно-товарознавчої експертизи для визначення вартості заставного автомобіля. Мотивував пропуск строку тим, що суд позбавив можливості подати відзив та заявити вказані клопотання.

За вказаних обставин, просив скасувати заочне рішення Васильківського районного суду Київської області від 28 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача - Заведій В. І. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Скаржник ОСОБА_1 та її представник - адвокат Лосич Т. С. в судове засідання 11.03.2025 не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (том 2, а. с. 33).

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Апеляційне провадження у справі відкрито 11 листопада 2024 року та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 26.11.2024. В судове засідання, призначене на 26.11.2024 ані скаржник, ані його представник, належним чином повідомлені про розгляд справи, не з`явилися. ОСОБА_1 не повідомив суд про причину неявки в судове засідання. Від його представника - адвоката Сиротюка Р. В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в іншій судовій справі. 26.11.2024 судове засідання відкладено на 10.12.2024. В судове засідання 10.12.2024 а ні Кравченко Ю. С., а ні його представник не з'явилися. Кравченко Ю. С. подав клопотання про відкладення розгляду справи 10.12.2024 з тих підстав, що укладений з адвокатом Сиротюком Р. В. договір про надання професійної правничої допомоги розірвано. Судове засідання було відкладено на 17 грудня 2024 року. В судове засідання 17.12.2024 з'явився представник скаржника - Лосич Т. С. та заявила клопотання про відкладення судового засідання для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи. Судове засідання відкладено на 28.01.2025. В судовому засіданні представника скаржника - адвокат Лосич Т. С. заявила клопотання про відкладення розгляду справи для врегулювання спору мировим шляхом. Судове засідання відкладено на 11 березня 2025 року.

В судове засідання 11.03.2025 ані скаржник, ані його представник, належним чином повідомлені про розгляд справи, не з`явилися. Кравченко Ю. С. не повідомив суд про причину неявки в судове засідання. 11 березня 2025 року через Електронний суд від представника скаржника Лосич Т. С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якій остання просила визнати причини її неявки в судове засідання поважними та відкласти розгляд справи у зв'язку з неможливістю забезпечити її явку в судове засідання. В заяві не зазначено причину неможливості явки в судове засідання та до заяви про відкладення розгляду справи не долучено доказів поважних причин неявки в судове засідання.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд виходить з того, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», №16652/04).

За змістом статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Апеляційний суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Апеляційний суд виходить з того, що незважаючи на неявку відповідача та його представника в судове засідання, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе переглянути судове рішення, яким вирішено спір по суті.

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - Заведія В. І., дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як на підставу скасування судового рішення місцевого суду скаржник вказував на відсутність у матеріалах справи доказів про належне повідомлення відповідача у справі.

Колегія суддів вважає такі доводи скаржника не обґрунтованими з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у Київській області, відповідач у справі ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 31).

За вказаною адресою реєстрації 19.04.2023 суд направив матеріали позовної заяви та судову повістку на 14.06.2023 (а. с. 35), яка була вручена 04.05.2023 «за довіреністю» (а. с. 37)

23.06.2023 за адресою реєстрації відповідача суд направив судову повістку на 20.09.2023, яка була вручена 30.06.2023 (а. с. 45-45а).

Скаржник вказував, що про існування вказаної справи дізнався лише 10.08.2024 шляхом моніторингу веб-порталу Судової влади України, однак вказане спростовується наявним у матеріалах справи клопотанням від представника ОСОБА_1 - Кєєр О. С. про відкладення даної справи (№362/1287/23), призначеної на 20.09.2023, яке зареєстроване 20.09.2023 за Вх.№СП-3804 до якого додано ордер про надання правничої допомоги Кравченку Ю. С., виданим Адвокатським об`єднанням «РЕВЕЛІН ІНФОРМЕЙШН ГРУП» (а. с. 47-54).

У цьому ж клопотанні зазначена адреса реєстрації ОСОБА_1 та адреса для листування: АДРЕСА_2 , 1 поверх, що є робочим місцем адвоката, оскільки ця ж адреса зазначена як адреса для листування адвоката Кєєр О. С.

Таким чином, ОСОБА_1 достеменно знав про існування даної справи за позовом ОСОБА_2 20.09.2023, оскільки уклав договір про надання правої допомоги із адвокатським об`єднанням «РЕВЕЛІН ІНФОРМЕЙШН ГРУП», яке видало ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 у цій справі у суді та адвокат Кєєр О. С. подала клопотання у справі.

27.02.2024 за Вх.№ЕП-914 судом отримано заяву від адвоката Кєєр О. С. про розірвання договору про надання правничої допомоги між адвокатським об`єднанням «РЕВЕЛІН ІНФОРМЕЙШН ГРУП» та ОСОБА_1 , та повідомлено, що Кєєр О. С. більше не здійснює представництво інтересів відповідача та не є учасником процесу (а. с. 86-87).

У зв`язку із чим 25.04.2024 суд направив повістку на 28.05.2024 за місцем реєстрації ОСОБА_1 , яка була вручена 30.04.2024 «за довіреністю» (а. с. 89, 94).

У судовому засіданні 28.05.2024 ухвалено оскаржуване судове рішення.

Посилання скаржника на те, що суд повинен був направляти кореспонденцію на адресу для листування зазначену адвокатом Кєєр О. С. в заяві від 26.02.2024 (а. с. 86) є помилковим, адже, як установлено колегією суддів адреса: 04053 м. Київ, пров. Бехтерівський, буд. 14, 1 поверх, для листування, що була вказана як адреса для листування відповідача є адресою адвоката, а тому після розірвання договору про надання правової допомоги, у суду не було підстав направляти кореспонденцію за вказаною адресою. Тому суд направив кореспонденцію за єдиною відомою адресою відповідача - місцем його реєстрації.

Вищезазначене свідчить про достеменну обізнаність ОСОБА_1 щодо існування даної справи з 20.09.2023 та належне повідомлення його про судове засідання 28.05.2024, у якому було ухвалено оскаржуване судове рішення.

Посилання скаржника на те, що він не уповноважував жодну людину на отримання кореспонденції правового значення не мають, адже за положеннями ч. 3 ст. 130 ЦПК України передбачено, що повістка вручається будь кому з повнолітніх членів сім`ї. Перевірка особи, яка отримує судову повістку відноситься до повноважень працівника пошти, який і ставить відмітку про вручення.

Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника, що на час розгляду справи ОСОБА_1 проживав за іншою адресою, про що свідчить договір оренди житлового приміщення від 22.07.2021, адже як установлено колегіє суддів апеляційного суду, відповідач достеменно знав про існування даної справи з 20.09.2023, однак після розірвання договору про надання правої допомоги з адвокатським об`єднанням, не виконав вимоги ст. 131 ЦПК України та не повідомив суду про свою адресу під час розгляду справи, а тому суд керувався ч. 7. ст. 128 ЦПК України та направляв кореспонденцію за місцем реєстрації ОСОБА_1 . З тих же підстав не приймаються доводи щодо установлення обставин щодо місця проживання у судових рішення у кримінальних справах та обвинувальному акті відносно ОСОБА_1 . Крім того такі судові рішення та обвинувальний акт датовані вже після ухвалення судом першої інстанції заочного рішення у даній справі.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи щодо необізнаності ОСОБА_1 про існування даної справи та неналежного повідомленні відповідача, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення з цих підстав.

Таким чином, клопотання, заявлені скаржником у апеляційній, скарзі не підлягають задоволенню, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, адже причини неподання таких клопотань, на які посилався заявник, не є поважними.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. та зареєстрований за № 1912 (а. с. 16-17).

Відповідно до п. 1 договору позики позичальник ( ОСОБА_1 ) отримує від позикодавця ( ОСОБА_2 ), а позикодавець передає у позику позичальнику грошову суму в розмірі 141 750,00 грн, що відповідає еквіваленту 5 250,00 доларів США, за курсом 1 долар США дорівнює 27,00 грн, яку позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві у строк і на умовах, визначених в цьому договорі.

Згідно з п. 2 договору позики грошові кошти за цим договором передані позикодавцем позичальнику у повному обсязі до підписання цього договору. За змістом п. 3 договору вказана позика є безпроцентною. Остаточний розрахунок за цим договором позики має бути здійснено не пізніше 10 жовтня 2021 року.

Відповідно до п. 4 договору позики сторони домовились, що загальна сума, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати гривневому еквіваленту 5 250,00 доларів США по курсу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу.

За пунктом 11 договору позики за прострочення виконання зобов`язань за цим договором більше ніж на три дні, позичальник виплачує пеню у розмірі, що еквівалентний подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики, а саме повернення позики у розмірі 141 750,00 грн, що відповідає еквіваленту 5 250,00 доларів США, у строк до 10 жовтня 2021 року, позивачем, як заставодержателем, та відповідачем, як заставодавцем, 10 вересня 2021 року укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. та зареєстрований в реєстрі за №1913 (а. с. 18-21).

На виконання договору застави транспортного засобу 10 вересня 2021 року зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про обтяження транспортного засобу - автомобіля FORD TRANSIT (реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску 2015, марка та модель, тип загальний легковий, загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , колір білий) у вигляді заборони відчужувати, терміном дії до 10 вересня 2026 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №82562473, сформованого 16 лютого 2023 року (а. с. 22-23).

За змістом п. 1 договору застави заставодавець передає у заставу заставодержателю рухоме майно, а саме транспортний засіб - автомобіль з наступними характеристиками: реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску 2015, марка та модель FORD TRANSIT, тип загальний легковий - загальний універсал - В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , колір білий.

Згідно з п. 2 договору застави предмет застави належить заставодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 26 червня 2021 року органом ТСЦ 8048.

Відповідно до п. 3 договору застави заставодавець та заставодержатель дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення та підписання цього договору застави складає 141 750, 00 грн.

Відповідно до п. 4 договору застави сторони дійшли згоди, що на строк дії цього договору предмет застави залишається у заставодавця та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач надав відповідачеві кошти у розмірі 141 750, 00 грн, натомість останній не виконав своїх зобов`язань за договором позики та не повернув отриманих у позику коштів як у строк до 10 жовтня 2021 року, так і на момент звернення до суду з цією позовною заявою - 22 лютого 2023 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

У частині першій статті 574 ЦК України вказано, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно із частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (частини перша, друга статті 583 ЦК України).

У договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо) (стаття 584 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки скаржник не заперечував факт укладання ОСОБА_1 договорів позики та застави, не надав доказів визнання таких договорів чи їх окремих положень недійсними, не надав суду доказів виконання свого зобов`язання за договором позики, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення пені ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповного з`ясування обставин справи, враховуючи наступне.

В пункті 6 Договору позики сторони домовились, що за прострочення виконання зобов`язання за цим Договром більше ніж на 3 (три) дні Позичальник виплачує пеню в розмірі, що еквівалентний подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 13 812,47 грн, яка нарахована за період з 11 жовтня 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Отже, як вбачається із позовної заяви, періодом для нарахування позивачем штрафних санкцій (пені) є період, який припадає на період дії карантину.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою було неодноразово продовжено на всій території України до його закінчення 30 червня 2023 року.

Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, визначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, або/ та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит(позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що позичальник звільняється від обов'язку сплати на користь позикодавця пені за прострочення виконання основного зобов'язання, яка нарахована за період дії карантину.

Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом в постановах від 31.01.2024 у справі №183/7850/22 при застуванні вищевказаних норм права.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції вищевказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення пені, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості суд зазначає наступне.

Згідно із частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави.

У частині першій статті 591 ЦК України зазначено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Відповідно до положень частини першої, другої ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

З урахуванням того, що відповідач порушив умови договору позики, не повернув боргу, у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет застави.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо того, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №759/4036/18, постанова Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №640/18356/17, постанова Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №761/31346/13, постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №2/1513/10).

Відповідно до позицій Верховного Суду прогресивний підхід полягає у висновку, що не вважається подвійним стягненням звернення стягнення на предмет забезпечення за наявності невиконаного рішення суду про стягнення основної суми заборгованості (навіть якщо був отриманий, але не звернений до виконання виконавчий лист). У постанові від 27 вересня 2018 року у справі №910/23408/17 Верховний Суд зазначив, що задля уникнення подвійного стягнення боржник, який погасив заборгованість за основним зобов`язанням (за яким видано виконавчий лист), має право звернутися до суду із заявою в порядку, передбаченому ст. 432 ЦПК України або ст. 328 ГПК України - визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, Верховний Суд відійшов від доктрини «автоматичного подвійного стягнення» та поклав обов`язок захистити своє право на боржника.

Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на застави не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. (Постанова від 21 листопада 2018 року у справі № 212/10211/14-ц).

Одночасне стягнення за кредитним договором та за договором застави не зумовлює подвійного стягнення, наявність судового рішення про стягнення заборгованості не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет застави (вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-1080цс15).

Відтак, посилання скаржника на те, що одночасне стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави є по-суті подвійним стягненням колегія суддів вважає необргрунтованими.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені у розмірі 13 812,47 грн, то за приписами ч. 13. ст. 141 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відтак, з урахуванням зустрічного зарахування суми судового збору сплаченої відповідачем за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 750,81 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 15.09.2021 у справі №924/675/20, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менше, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і в пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

Проаналізувавши надані ОСОБА_2 докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням заперечень відповідача, а також врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 28 000,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру; такі витрати не співмірні з виконаною роботою під час розгляду в суді першої інстанції справи про стягнення заборгованості за договором позики.

Так, на переконання суду такі види послуг, як: 1) вивчення судової практики - 2 години; 2) збір додаткових доказів - 0,5 години; 3) написання проекту позовної заяви, проведення розрахунків по нарахуванню пені - 8 годин, що зазначені заявником окремо, фактично є одним і тим же видом послуг та охоплюються такими діями адвоката як складання позовної заяви. Додатково включати ці витрати, як окремий вид послуг не відповідає критерію «розумності витрат на професійну правничу допомогу». Такі послуги як виготовлення копії позовної заяви та здійснення поштового відправлення не відносять до професійної правничої допомоги, а належать до інших судових витрат. Більше того, доказів понесення таких витрат матеріали справи не містять.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що погоджений між адвокатом Дзюбою М. А. та ОСОБА_2 розмір витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції в сумі 28 000,00 грн не відповідає критерію реальності розумної необхідності таких витрат.

Суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи та вчинених адвокатом дій і такий розмір визнав відповідач в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року в частині стягнення пені у сумі 13 812,47 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 в частині розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2 750 (дві тисячі сімсот п`ятдесят) грн 81 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп.

В іншій частині заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеуса