Провадження № 22-ц/4808/48/25
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Луганської В. М.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар: Гудяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2024 року в складі судді Пастернак І. А., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 30 серпня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Позов обґрунтував тим, що 24 липня 2014 року відповідачі, перебуваючи в громадському місці, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, розпочали словесний конфлікт з позивачем в ході якого, групою осіб нанесли останньому численні удари в різні ділянки тіла, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді травми лівого очного яблука з крововиливом під кон`юктиву та в скловидне тіло, ускладнену посттравматичною деструкцією скловидного тіла та макулопатією лівого ока, зниженням гостроти зору, забоєм м`яких тканин з синцями та травматичними набряками, садном повік, що згідно висновку експерта № 045 від 08 травня 2015 року відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними в момент заподіяння.

За даним фактом 26 липня 2014 року було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002072.

24 травня 2016 року ОСОБА_1 було подано цивільний позов щодо відшкодування шкоди завданої кримінальними правопорушеннями. Однак кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було закрито в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а цивільний позов залишено без розгляду.

Позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій зі сторони відповідачів, переніс значний моральний дискомфорт, у вигляді різноманітних стресів та переживань після вчинення відносно нього протиправних дій відповідачами. У позивача на фоні вказаних потрясінь розвинулися значні ускладнення цукрового діабету (важка форма), спричинені гіпер- та гіпоглекімією (різкими коливаннями рівня глюкози в крові відносно норми, від доволі високих до доволі низьких величин), що призвело до безповоротного ушкодження здоров`я. Як наслідок 28 вересня 2015 року потерпілому (позивачу) було встановлено третю групу інвалідності загального захворювання, яку декілька разів продовжено до квітня місяця 2024 року.

Окрім цього, 24 липня 2014 року, виходячи із свого помешкання з метою заспокоїти обвинувачених (відповідачів), позивач був одягнений в діоптричні окуляри ТМ «RICHMOND», модель 662 та наручний золотий годинник ТМ «KLEYNOD», модель К 511-010. Під час спричинення тілесних ушкоджень потерпілому (позивачу), вказані речі були збиті з руки і обличчя останнього та з місця події зникли. Вартість втрачених окулярів на час їх купівлі становила: 1 800 грн., що у перерахунку станом на червень місяць 2023 року, згідно інформаційної відповіді на запит Державної служби статистики України про індекс споживчих цін (індекс інфляції національної грошової одиниці - гривні, за відповідний період часу), становить суму: 7 167 грн. 60 коп. Вартість втраченого наручного годинника, на час його купівлі (20 січня 2009 року), становила: 10 118 грн. 40 коп. Виходячи з іншої інформаційної відповіді, встановлено, що вартість нового (без вжитку) наручного годинника М «KLEYNOD», моделі К 511-010, станом на липень місяць 2023 року становить: 65 675 грн. 00 коп. Таким чином позивачу завдано додаткової майнової шкоди на загальну суму: 72 842 грн. 60 коп.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь 126 703, 27 грн. у відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди;

- з ОСОБА_2 : 18 210, 65 грн. у відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. відшкодування моральної шкоди;

- з ОСОБА_3 : 18 210, 65 грн. у відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11 квітня 2024 року заяву адвоката Лукинів М. П., який діяв в інтересах ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 344/13924/23 було задоволено та скасоване вказане заочне рішення (а. с. 218-219).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2024 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 83 979, 11 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 972, 80 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 972,80 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди.

В решті вимог позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 357,86 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на необґрунтованість, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд частково задовольняючи позовні вимоги, а саме ті вимоги, що стосуються стягнення майнової шкоди з відповідачів, провів власний розрахунок проіндексованої суми, в якому не застосував положення, передбачене ст. 4 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», чим допустив помилку при розрахунку.

Так, обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення, проводилося судом першої інстанції без урахування наростаючого підсумку, що має наслідком матеріальні втрати для позивача у розмірі 28 486, 31 грн. У зв`язку з цим, представником апелянта було замовлено в Івано-Франківському НДЕКЦ МВС України, проведення судової економічної експертизи у даній справі, за результатами якої встановлено, що суми боргового зобов`язання, які проіндексовані позивачем, відповідають сумам проіндексованим у висновку експерта № СЕ 19/109-23/133307-ЕК від 17 вересня 2024 року. Натомість суми проіндексовані судом першої інстанції, є некоректними та не збігаються із сумами проіндексованими у висновку експерта.

Що стосується втрачених діоптричних окулярів ТМ «John Richmond» модель: 662, які зняті з виробництва. У продажі в спеціалізованих магазинах, таких окулярів немає. Проведення судової товарознавчої експертизи для встановлення реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, не є можливим. За таких обставин, позивач для відновлення свого порушеного права, здійснив індексацію грошових коштів за які було придбано втрачене майно, що склало 7 167,60 грн., у свою чергу суд дійшов висновку про стягнення суми за втрачені окуляри у розмірі 1 800 грн., керуючись тим, що спеціальний закон, який регулює порядок індексації доходів громадян, такої шкоди не зазначає. З чим апелянт не погоджується, адже законодавчими нормами іншого способу компенсації грошей у зв`язку з їх знеціненням, окрім, як індексації грошових коштів за які було придбано втрачене майно, для відновлення порушеного права позивача чинним законодавством не передбачено.

Щодо втраченого наручного годинника ТМ «KLEYNOD» модель К 511-010, то в матеріалах даної справи містяться відомості датовані 20 липня 2023 року щодо реалізації мережею фірмових магазинів «Tik-Tak» від 20 жовтня 2024 року, даного наручного годинника за ціною 65 675 грн., яка залишилась актуальною по даний час. Зазначену суму позивач вказав у своїх позовних вимогах, як таку, що в повній мірі може відновити його порушене право. Разом з тим, частково задовольняючи дану вимогу, суд виходив з відповіді від 05 грудня 2014 року, де зазначено, що вартість наручного годинника на час його купівлі (20 січня 2009 рік): становила 10 118,40 грн. З чим апелянт не може погодитися, оскільки відповідно до статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Не погоджується також з рішенням суду у частині часткового задоволення вимоги про стягнення суми відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. з кожного відповідача, адже під час розгляду справи, відповідачами не вчинялось жодних активних дій щодо реалізації свого права на захист. Зокрема, маючи достатньо часу для підготовки відзиву на позовну заяву, відповідачами таке право не було реалізовано, заперечень проти визначеної позивачем суми стягнення у розмірі 100 000 грн. відповідачами під час розгляду справи за правилами загального позовного провадження не подавались.

Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі подав заперечення на ухвалу суду від 11 квітня 2024 року про задоволення заяви про перегляд заочного рішенняІвано-Франківського міського суду від 16 листопада 2023 року .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідачі в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були неодноразово повідомлені судовими повістками за останнім відомим місцем проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині стягнення із ОСОБА_4 матеріальної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення цих вимог, та змінити в частині стягнення із ОСОБА_4 судового збору з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2022 року, яка 02 червня 2022 року набрала законної сили ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст. 296 ч. 4, ст. 122 ч. 1 КК України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 296 ч. 4 КК України звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на підставі п. 1 ч 2 ст. 284 КПК України закрито. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 до обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без розгляду. Роз`яснено право потерпілого на звернення із позовом в порядку цивільного судочинства (т. 1 а.с. 9-13).

З копії виписки № 1396514 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні в стаціонарі з 24 по 29 липня 2014 року з діагнозом: струс головного мозку, забій м`яких тканин голови, обличчя та поперекової ділянки, частковий гемофтальм лівого ока, цукровий діабет, 1-ий тип, середня важкість, стадія субкомпенсації. Діабетична дистальна симетрична сенсорна полінейропатія н.кінцівок П, ангіопатія н.Кінцівок П, ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 54).

Внаслідок заподіяних ушкоджень лівого ока позивач ОСОБА_1 пройшов обстеження та отримав лікування для відновлення зору, зокрема: проведено обстеження в Івано-Франківському КНП ОКЛ (по вул. Федьковича, 91), за направленням якої здійснено комп`ютерну томографію (ОКТ-ОСТ) травмованого ока в оптиці «Станіславська», що у м. Івано-Франківську та консультаційним висновком спеціаліста Івано-Франківського КНП ОКЛ (по вул. Федьковича, 91), призначена необхідність інтравітрального введення в травмоване око лікарського препарату «Айлія», що підтверджується консультаційними висновками спеціаліста від 29 серпня 2014 року та 24 жовтня 2014 року і виписками з медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_1 (позивача) №2470214 від 02 січня 2015 року, № 189515 від 30 січня 2015 року, а також квитанцією та копіями фіксальних чеків 12 грудня 2014 року, 24 грудня 2014 року, на загальну суму: 32 800, 00 грн (т. 1 а.с. 15, 17, 18, 19, 20, 21, 22).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2022 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 296 КК України, з нереабілітуючих підстав було звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України закрито. Цивільний позов від 20 квітня 2016 року залишено без розгляду із роз`ясненням щодо права потерпілого (цивільного позивача) на звернення із позовом до суду в порядку цивільного судочинства

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ні дії (бездіяльність) га чи вчинені вони цією особою.

Закриття кримінального провадження, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності.

Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину.

У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.

Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17.

Згідно з ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

В силу положень ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначав, що під час його побиття з руки та обличчя були збиті діоптричні окуляри ТМ «RICHMOND», модель 662, та наручний золотий годинник ТМ «KLEYNOD», модель К 511-010, які зникли з місця події.

Задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив із вартості цих речей на момент їх придбання, а не розгляду справи. Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, оскільки вказані окуляри та годинник на момент завдання шкоди перебували у користуванні позивача і відповідно мали певну зношеність, а тому реальну вартість втраченого майна на момент розгляду справи встановити неможливо. Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання особи, яка таку шкоду завдала, перед потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Відповідно до статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Відповідно, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказане свідчить, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема з факту завдання шкоди особі.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 10 квітня 2018 року (провадження № 12-14гс18), від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18).

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень він проходив лікування вартість якого склала 32 868 грн. і, оскільки, ОСОБА_6 її добровільно не відшкодував, просив стягнути ці витрати з останнього з врахуванням їх індексації станом на червень 2023 року в сумі 108 492 грн. 62 коп.

Між тим, позивачем на підтвердження витрати на лікування надані товарний чек від 29 серпня 2014 року на суму 400 грн. (том 1 а.с. 18), та фіскальні чеки від 12 грудня 2014 року на суми 16 400 грн. та 16 000 грн. (том 1 а.с. 19, 20) на загальну суму 32 800 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги фіскальний чек на суму 68 грн. (том 1 а.с. 16) є безпідставними, оскільки цей доказ не можна вважати належним через те, що зазначена в ньому інформація щодо предмета доказування є нерозбірливою.

Апеляційний суд також не може прийняти надану апелянтом копію цього фіскального чека, оскільки обставин, передбачених ч. 3 ст. 367 ЦПК України, ним не наведено.

При розрахунку інфляційних втрат суд має керується методикою розрахунку, яка визначена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, а саме, інфляційні втрати розраховується за формулою: [Сума боргу] * [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу].

Однак, суд першої інстанції розрахував втрати від інфляції із загальної суми 32 800 грн. не врахувавши, що ці витрати позивачем понесені не одразу, а в різні періоду часу: 29 серпня та 12 грудня 2014 року.

Згідно з інформаційним листом Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17 липня 2012 року № 01-06/928/2012 інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Таким чином, інфляційні втрати з суми 400 грн. розраховуються за період з вересня 2014 року по травень 2023 року включно, а з суми 32 400 грн з грудня 2014 року по травень 2023 року включно.

За відомостями Державної служби статистики України індекс споживчих цін за вказаний період були такими: вересень 2014 = 102.9; жовтень 2014 = 102.4; листопад 2014 = 101.9; грудень 2014 = 103.0; січень 2015 = 103.1; лютий 2015 = 105.3; березень 2015 = 110.8; квітень 2015 = 114.0; травень 2015 = 102.2; червень 2015 = 100.4; липень 2015 = 99.0; серпень 2015 = 99.2; вересень 2015 = 102.3; жовтень 2015 = 98.7; листопад 2015 = 102.0; грудень 2015 = 100.7; січень 2016 = 100.9; лютий 2016 = 99.6; березень 2016 = 101.0; квітень 2016 = 103.5; травень 2016 = 100.1; червень 2016 = 99.8; липень 2016 = 99.9; серпень 2016 = 99.7; вересень 2016 = 101.8; жовтень 2016 = 102.8; листопад 2016 = 101.8; грудень 2016 = 100.9; січень 2017 = 101.1; лютий 2017 = 101.0; березень 2017 = 101.8; квітень 2017 = 100.9; травень 2017 = 101.3; червень 2017 = 101.6; липень 2017 = 100.2; серпень 2017 = 99.9; вересень 2017 = 102.0; жовтень 2017 = 101.2; листопад 2017 = 100.9; грудень 2017 = 101.0; січень 2018 = 101.5; лютий 2018 = 100.9; березень 2018 = 101.1; квітень 2018 = 100.8; травень 2018 = 100.0; червень 2018 = 100.0; липень 2018 = 99.3; серпень 2018 = 100.0; вересень 2018 = 101.9; жовтень 2018 = 101.7; листопад 2018 = 101.4; грудень 2018 = 100.8; січень 2019 = 101.0; лютий 2019 = 100.5; березень 2019 = 100.9; квітень 2019 = 101.0; травень 2019 = 100.7; червень 2019 = 99.5; липень 2019 = 99.4; серпень 2019 = 99.7; вересень 2019 = 100.7; жовтень 2019 = 100.7; листопад 2019 = 100.1; грудень 2019 = 99.8; січень 2020 = 100.2; лютий 2020 = 99.7; березень 2020 = 100.8; квітень 2020 = 100.8; травень 2020 = 100.3; червень 2020 = 100.2; липень 2020 = 99.4; серпень 2020 = 99.8; вересень 2020 = 100.5; жовтень 2020 = 101.0; листопад 2020 = 101.3; грудень 2020 = 100.9; січень 2021 = 101.3; лютий 2021 = 101.0; березень 2021 = 101.7; квітень 2021 = 100.7; травень 2021 = 101.3; червень 2021 = 100.2; липень 2021 = 100.1; серпень 2021 = 99.8; вересень 2021 = 101.2; жовтень 2021 = 100.9; листопад 2021 = 100.8; грудень 2021 = 100.6; січень 2022 = 101.3; лютий 2022 = 101.6; березень 2022 = 104.5; квітень 2022 = 103.1; травень 2022 = 102.7; червень 2022 = 103.1; липень 2022 = 100.7; серпень 2022 = 101.1; вересень 2022 = 101.9; жовтень 2022 = 102.5; листопад 2022 = 100.7; грудень 2022 = 100.7; січень 2023 = 100.8; лютий 2023 = 100.7; березень 2023 = 101.5; квітень 2023 = 100.2; травень 2023 = 100.5.

Отже, сукупний індекс інфляції для витрат в розмірі 400 грн. складатиме: 102.9:100 (вересень 2014) * 102.4:100 (жовтень 2014) * 101.9:100 (листопад 2014) * 103.0:100 (грудень 2014) * 103.1:100 (січень 2015) * 105.3:100 (лютий 2015) * 110.8:100 (березень 2015) * 114.0:100 (квітень 2015) * 102.2:100 (травень 2015) * 100.4:100 (червень 2015) * 99.0:100 (липень 2015) * 99.2:100 (серпень 2015) * 102.3:100 (вересень 2015) * 98.7:100 (жовтень 2015) * 102.0:100 (листопад 2015) * 100.7:100 (грудень 2015) * 100.9:100 (січень 2016) * 99.6:100 (лютий 2016) * 101.0:100 (березень 2016) * 103.5:100 (квітень 2016) * 100.1:100 (травень 2016) * 99.8:100 (червень 2016) * 99.9:100 (липень 2016) * 99.7:100 (серпень 2016) * 101.8:100 (вересень 2016) * 102.8:100 (жовтень 2016) * 101.8:100 (листопад 2016) * 100.9:100 (грудень 2016) * 101.1:100 (січень 2017) * 101.0:100 (лютий 2017) * 101.8:100 (березень 2017) * 100.9:100 (квітень 2017) * 101.3:100 (травень 2017) * 101.6:100 (червень 2017) * 100.2:100 (липень 2017) * 99.9:100 (серпень 2017) * 102.0:100 (вересень 2017) * 101.2:100 (жовтень 2017) * 100.9:100 (листопад 2017) * 101.0:100 (грудень 2017) * 101.5:100 (січень 2018) * 100.9:100 (лютий 2018) * 101.1:100 (березень 2018) * 100.8:100 (квітень 2018) * 100.0:100 (травень 2018) * 100.0:100 (червень 2018) * 99.3:100 (липень 2018) * 100.0:100 (серпень 2018) * 101.9:100 (вересень 2018) * 101.7:100 (жовтень 2018) * 101.4:100 (листопад 2018) * 100.8:100 (грудень 2018) * 101.0:100 (січень 2019) * 100.5:100 (лютий 2019) * 100.9:100 (березень 2019) * 101.0:100 (квітень 2019) * 100.7:100 (травень 2019) * 99.5:100 (червень 2019) * 99.4:100 (липень 2019) * 99.7:100 (серпень 2019) * 100.7:100 (вересень 2019) * 100.7:100 (жовтень 2019) * 100.1:100 (листопад 2019) * 99.8:100 (грудень 2019) * 100.2:100 (січень 2020) * 99.7:100 (лютий 2020) * 100.8:100 (березень 2020) * 100.8:100 (квітень 2020) * 100.3:100 (травень 2020) * 100.2:100 (червень 2020) * 99.4:100 (липень 2020) * 99.8:100 (серпень 2020) * 100.5:100 (вересень 2020) * 101.0:100 (жовтень 2020) * 101.3:100 (листопад 2020) * 100.9:100 (грудень 2020) * 101.3:100 (січень 2021) * 101.0:100 (лютий 2021) * 101.7:100 (березень 2021) * 100.7:100 (квітень 2021) * 101.3:100 (травень 2021) * 100.2:100 (червень 2021) * 100.1:100 (липень 2021) * 99.8:100 (серпень 2021) * 101.2:100 (вересень 2021) * 100.9:100 (жовтень 2021) * 100.8:100 (листопад 2021) * 100.6:100 (грудень 2021) * 101.3:100 (січень 2022) * 101.6:100 (лютий 2022) * 104.5:100 (березень 2022) * 103.1:100 (квітень 2022) * 102.7:100 (травень 2022) * 103.1:100 (червень 2022) * 100.7:100 (липень 2022) * 101.1:100 (серпень 2022) * 101.9:100 (вересень 2022) * 102.5:100 (жовтень 2022) * 100.7:100 (листопад 2022) * 100.7:100 (грудень 2022) * 100.8:100 (січень 2023) * 100.7:100 (лютий 2023) * 101.5:100 (березень 2023) * 100.2:100 (квітень 2023) * 100.5:100 (травень 2023) = 3.50820963.

Таким чином витрати позивача в розмірі 400 грн. з урахуванням індексу інфляції станом на 01 червня 2023 року складатимуть 1 403 грн. 28 коп. (400 грн. * 3.50820963).

Сукупний індекс інфляції для витрат в розмірі 32 400 грн. складатиме: 103.0:100 (грудень 2014) * 103.1:100 (січень 2015) * 105.3:100 (лютий 2015) * 110.8:100 (березень 2015) * 114.0:100 (квітень 2015) * 102.2:100 (травень 2015) * 100.4:100 (червень 2015) * 99.0:100 (липень 2015) * 99.2:100 (серпень 2015) * 102.3:100 (вересень 2015) * 98.7:100 (жовтень 2015) * 102.0:100 (листопад 2015) * 100.7:100 (грудень 2015) * 100.9:100 (січень 2016) * 99.6:100 (лютий 2016) * 101.0:100 (березень 2016) * 103.5:100 (квітень 2016) * 100.1:100 (травень 2016) * 99.8:100 (червень 2016) * 99.9:100 (липень 2016) * 99.7:100 (серпень 2016) * 101.8:100 (вересень 2016) * 102.8:100 (жовтень 2016) * 101.8:100 (листопад 2016) * 100.9:100 (грудень 2016) * 101.1:100 (січень 2017) * 101.0:100 (лютий 2017) * 101.8:100 (березень 2017) * 100.9:100 (квітень 2017) * 101.3:100 (травень 2017) * 101.6:100 (червень 2017) * 100.2:100 (липень 2017) * 99.9:100 (серпень 2017) * 102.0:100 (вересень 2017) * 101.2:100 (жовтень 2017) * 100.9:100 (листопад 2017) * 101.0:100 (грудень 2017) * 101.5:100 (січень 2018) * 100.9:100 (лютий 2018) * 101.1:100 (березень 2018) * 100.8:100 (квітень 2018) * 100.0:100 (травень 2018) * 100.0:100 (червень 2018) * 99.3:100 (липень 2018) * 100.0:100 (серпень 2018) * 101.9:100 (вересень 2018) * 101.7:100 (жовтень 2018) * 101.4:100 (листопад 2018) * 100.8:100 (грудень 2018) * 101.0:100 (січень 2019) * 100.5:100 (лютий 2019) * 100.9:100 (березень 2019) * 101.0:100 (квітень 2019) * 100.7:100 (травень 2019) * 99.5:100 (червень 2019) * 99.4:100 (липень 2019) * 99.7:100 (серпень 2019) * 100.7:100 (вересень 2019) * 100.7:100 (жовтень 2019) * 100.1:100 (листопад 2019) * 99.8:100 (грудень 2019) * 100.2:100 (січень 2020) * 99.7:100 (лютий 2020) * 100.8:100 (березень 2020) * 100.8:100 (квітень 2020) * 100.3:100 (травень 2020) * 100.2:100 (червень 2020) * 99.4:100 (липень 2020) * 99.8:100 (серпень 2020) * 100.5:100 (вересень 2020) * 101.0:100 (жовтень 2020) * 101.3:100 (листопад 2020) * 100.9:100 (грудень 2020) * 101.3:100 (січень 2021) * 101.0:100 (лютий 2021) * 101.7:100 (березень 2021) * 100.7:100 (квітень 2021) * 101.3:100 (травень 2021) * 100.2:100 (червень 2021) * 100.1:100 (липень 2021) * 99.8:100 (серпень 2021) * 101.2:100 (вересень 2021) * 100.9:100 (жовтень 2021) * 100.8:100 (листопад 2021) * 100.6:100 (грудень 2021) * 101.3:100 (січень 2022) * 101.6:100 (лютий 2022) * 104.5:100 (березень 2022) * 103.1:100 (квітень 2022) * 102.7:100 (травень 2022) * 103.1:100 (червень 2022) * 100.7:100 (липень 2022) * 101.1:100 (серпень 2022) * 101.9:100 (вересень 2022) * 102.5:100 (жовтень 2022) * 100.7:100 (листопад 2022) * 100.7:100 (грудень 2022) * 100.8:100 (січень 2023) * 100.7:100 (лютий 2023) * 101.5:100 (березень 2023) * 100.2:100 (квітень 2023) * 100.5:100 (травень 2023) = 3.26735272.

Таким чином витрати позивача в розмірі 32 400 грн. з урахуванням індексу інфляції станом на 01 червня 2023 року складатимуть 105 862 грн. 23 коп. (32 400 грн. * 3.26735272).

Відтак з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача необхідно стягнути витрати на лікування з урахуванням інфляції в сумі 107 265 грн. 21 коп. (1 403 грн. 28 коп. + 105 862 грн. 23) та матеріальну шкоду в розмірі 1/3 частини втраченого майна на суму 3 972 грн. 80 коп., а разом 112 107 грн. 76 коп. (107 265 грн. 21 коп. + 3 972 грн. 80 коп.). Тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно пункту 9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»).

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які … зіткнулися з проблемами ... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц роз`яснено: «У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий».

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність моральної шкоди, оскільки позивач вимушений був терпіти фізичний біль через численні удари, та обов`язку відповідача її відшкодувати.

Колегія суддів також погоджується із визначеною судом першої інстанції з врахуванням глибини, інтенсивності, характеру, тривалості перенесених позивачем моральних страждань, істотності вимушених змін в організації життя позивача, основоположних засад виваженості і справедливості сумою моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., відтак доводи скарги в цій частині є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі доводи щодо розміру стягнутої моральної шкоди зазначені висновки суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2023 року, у справі яка переглядається, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 126 703 грн. 27 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 18 210,65 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 18 210,65 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 357,86 грн. з кожного.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2024 року задоволено заяву адвоката Лукиніва М. П. в інтересах ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано вищевказане заочне рішення суду та призначене підготовче судове засідання.

Скасовуючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що докази, на які посилався адвокат Лукинів М. П. у своїй заяві, мають значення для правильного вирішення спору та підлягають оцінці судом на предмет їх достовірності, достатності та належності, з урахуванням думки усіх учасників справи. Також заявником зазначені обставини, які мають бути враховані при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Право на доступ до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк (рішення ЄСПЛ у справі «Мікулова проти Словаччини» від 06 грудня 2005 року).

Питання щодо повідомлення про заочне рішення врегульовано статтею 283 ЦПК України, відповідно до вимог якої відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням про вручення копія заочного рішення не пізніше двох днів з дня його складення в повному обсязі (ч. 5 ст. 272 ЦПК України).

Тобто, процесуальним законодавством передбачено єдиний спосіб надсилання судового рішення шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Визначальним для унормування початку перебігу процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення є вручення повного судового рішення.

Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22.

Матеріали справи не містять доказів направлення відповідачам копії заочного рішення у встановленому законом порядку

Також матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце судових засідань в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України.

Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися в судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.

Представник відповідача ОСОБА_4 у передбаченому ЦПК України порядку звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення в якій зазначив причини через які відповідач не зміг з`явитися в судове засідання та навів відповідні докази по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, а також просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення і доводам такої заяви судом першої інстанції була надана оцінка.

Отже, доводи скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо перегляду заочного рішення не знайшли свого підтвердження.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_4 матеріальної шкоди у вигляді витрат на лікування позивача, рішення суду в частині стягнення судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції необхідно змінити.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у справі звільнений від сплати судового збору в порядку визначеномуп. 6, ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду першої інстанцій в частині стягнення із ОСОБА_4 матеріальної шкоди скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, то рішення суду в частині стягнення судового збору підлягає зміні та стягненню з відповідача ОСОБА_4 у дохід держави 949 грн. 92 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 424 грн. 88 коп. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 374, 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2024 року в частині стягнення із ОСОБА_4 матеріальної шкоди в розмірі 83 979 грн. 11 коп. скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 112 107 (сто дванадцять тисяч сто сім) грн. 76 коп.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2024 року в частині стягнення із ОСОБА_4 судового збору змінити.

Стягнути із ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 949 (дев`ятсот сорок дев`ять) грн. 92 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 424 (одна тисяча чотириста двадцять чотири) грн. 88 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева