Справа № 309/4298/24
Провадження № 2/309/1137/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Піцура Я.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гелетей Д.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

неповнолітнього ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Драгівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Хустського районного суду з позовом до ОСОБА_4 , де третя особа без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Драгівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов вимоги вмотивовано тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано згідно рішення суду від 10.03.2016. Від даного шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона проживає окремо від відповідача і син перебуває на її утриманні. Відповідач жодним чином не допомагає утримувати сина, аліменти не сплачує. Також не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток. Тобто відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Відтак, оскільки батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, то з посиланням на приписи ст.164 СК України, просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_2 .

Відзиву на позов відповідач ОСОБА_4 не подавав.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов та просив його задовольнити. Вказує, що ОСОБА_4 ухиляється від батьківських обов`язків щодо утримання та виховання неповнолітнього сина. Має значну заборгованість по аліментам. Не цікавиться його успіхами, навчанням та станом здоров`я. Все це є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, клопотань не заявляв, про час і місце судового розгляду неодноразово повідомлявся шляхом направлення йому поштової кореспонденції за адресою реєстрації місця проживання, яка однак повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до приписів п.4 ч.8 ст. 128, п.5 ч.6 ст. 272 ЦПК України свідчить про вручення йому відповідної кореспонденції.

У судове засідання представник третьої особи не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно заочного рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 (а.с.7, 8).

Від даного шлюбу народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачкою (а.с.6).

На підставі заочного рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 10.03.2016 з ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_2 у розмірі 1200 грн. щомісячно.

Згідно розрахунку державного виконавця станом на 31.07.2024 ОСОБА_4 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_2 на загальну суму 129 912 грн (а.с.10). При цьому з розрахунку вбачається, що відповідач за весь період стягнення взагалі не сплачував аліментів.

Також убачається, що позивач зверталася до органів поліції з приводу злісного ухилення відповідача від сплати аліментів, на підставі чого було зареєстроване відповідне кримінальне провадження (а.с.9).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування ВК Драгівської селищної ради від 22.11.2024 року, позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його сина ОСОБА_2 є доцільним. У висновку також зазначено, що син проживає разом з матір`ю, батько фактично залишив місце проживання сина і став проживати в іншому місці, має велику заборгованість по аліментам. Зі слів односельчан є неврівноваженою особою та зловживає алкоголем. Батько з сім`єю не спілкується, за роки жодного разу не відвідував його, не телефонує, повністю втратив зв`язок з сином. Шкільні збори з 2016 року відвідує мати дитини та бабуся.

У судовому засіданні також було заслухано думку неповнолітнього ОСОБА_4 , який ствердив, що батька він не пам`ятає, він залишив сім`ю коли йому було 5 років. Контактував з ним дуже давно, востаннє телефонував десь 5 років тому. Ніколи нічого йому батько не скупляв, жодних подарунків. Його утримує бабуся і мама. Він не рахує ОСОБА_4 як батька та вважає, що його слід позбавити батьківських прав.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Також слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Повертаючись до обставин даної справ, суд констатує, що відповідач ОСОБА_4 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина впродовж тривалого проміжку часу, позаяк не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Весь цей час дитиною опікується мати ОСОБА_3 , яка є інвалідом ІІ групи з дитинства, з протипоказанням до будь-якої праці. Тобто своїм ухиленням від виконання своїх батьківських обов`язків відповідач свідомо поставив сім`ю, у тому числі й дитину, у скрутне становище, позаяк мати дитини безперечно обмежена у можливостях забезпечувати дитину усім необхідним.

Суд також враховує, що з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_3 у 2016 році відповідач покинув сім`ю, не проживав із малолітньою дитиною однією сім`єю, а вже майже 9 років проживає в іншому місці, яке так і не було встановлено, та, відповідно, за вказаний період часу не брав та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про неї, її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, як складову частину виховання. Сам неповнолітній ОСОБА_2 ствердив, що батька не пам`ятає та не визнає відповідача за батька. При цьому як убачається з висновку органу опіки та піклування зі слів односельчан є неврівноваженою особою та зловживає алкоголем.

Встановлені обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

На думку суду це, у сукупності із іншими обставинами справи, свідчить про те, що змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо і про наявність вини у його діях щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків. А отже наявні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, і це не суперечитиме інтересам дитини.

Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за пред`явлення позову (від сплати якого була звільнена позивач) у розмірі 1211,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 258-259, 264-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.164, 166 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація місця проживання АДРЕСА_1 ) батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10 березня 2025 року.

Суддя Хустського

районного суду: Піцур Я.Я.