ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Стаханова Михайла Володимировича

на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 грудня 2024 року, постановлену суддею Алексашиною Н.С., повний текст ухвали складений дата не вказана

у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В:

30.09.2024 представник ОСОБА_1 адвокат Стаханов М.В. звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якій просив суд видати судовий наказ, яким стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати пред`явлення заяви, і до досягнення дитиною повноліття; судовий збір стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.2004. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.10.2020 шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться на утриманні заявника. Між тим, заявник та боржник не досягли згоди щодо розміру аліментів, які батько має сплачувати на утримання сина. Добровільно боржник аліменти також не сплачує.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 грудня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зі змісту заяви про видачу судового наказу та доданих матеріалів убачається, що сторони разом з дитиною проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 . Відтак, право на звернення з заявою про стягнення аліментів на утримання дитини виникає у того з батьків, з яким проживає дитина. Попри наведене, заявниця не наводить обставин, якими обґрунтовує заявлені вимоги. Зважаючи на той факт, що батьки (сторони наказного провадження) та дитина проживають за однією адресою, відсутні підстави для висновку, що у заявниці виникло право вимоги на стягнення аліментів, і суд позбавлений можливості в межах наказного провадження перевірити цю обставину. Зважаючи на викладене, у видачі судового наказу слід відмовити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Стаханов М.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у своїй заяві заявник ОСОБА_1 зазначила, що заявник та боржник не досягли згоди щодо розміру аліментів, які боржник має сплачувати на утримання сина. Добровільно боржник аліменти також не сплачує. Крім того, у заяві ОСОБА_1 повідомила суд про те, що за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28.10.2020 шлюб між заявником та боржником розірвано. Хоча заявник ОСОБА_1 з неповнолітньою дитиною та боржник ОСОБА_2 зареєстровані за однією адресою, але спільне господарство не ведеться і боржник ОСОБА_2 добровільно не надає допомоги на утримання дитини. Вважає, що суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука безпідставно відмовила у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, таким чином порушила права неповнолітньої дитини та права того з батьків, який утримує дитину самостійно, які передбачені Сімейним кодексом України, та щодо доступу до правосуддя. Вважає, що суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука під час розгляду вимог у порядку наказного провадження про видачу судового наказу дійшла передчасного висновку про відмову у його видачі, виходячи з надмірно формалізованих міркувань.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що зі змісту заяви про видачу судового наказу та доданих матеріалів встановлено, що сторони разом з дитиною проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відтак, судом першої інстанції визнано, що право на звернення з заявою про стягнення аліментів на утримання дитини виникає у того з батьків, з яким проживає дитина. Попри наведене, заявниця не наводить обставин, якими обґрунтовує заявлені вимоги.

Зважаючи на той факт, що батьки (сторони наказного провадження) та дитина проживають за однією адресою, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для висновку про те, що у заявниці виникло право вимоги на стягнення аліментів і суд позбавлений можливості в межах наказного провадження перевірити цю обставину.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено у Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушенням вимог статей 163 ЦПК України, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає ст. 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною 1 статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. п. 3-6 ч. 1 цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відмовляючи у видачі судового наказу з вказаних підстав, суд першої інстанції лише послався на те, що із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, при цьому не обґрунтувавши своєї позиції.

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 5).

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_1 - адвокат Стаханов В.М. у заяві просив суд видати судовий наказ, яким стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати пред`явлення заяви, і до досягнення дитиною повноліття; судовий збір стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (а.с. 1-3).

Відповідно до п. 4, 5 ч.1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано:якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ й процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.

Отже, вказане положення ч. 2 ст. 182 СК України є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.

Розмір аліментів встановлений матеріальним законом - СК України. ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ, та процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд під час розгляду вимог у порядку наказного провадження про видачу судового наказу дійшов передчасного висновку про відмову у його видачі, виходячи з надмірно формалізованих міркувань.

При цьому у практиці Європейського Суду з прав людини існує точка зору, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення ЄСПЛ у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» 2002, «Волчлі проти Франції» 2007).

Вказані обставини та правові норми, які підлягають до застосування при їх врегулюванні, дають підстави констатувати про наявність обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Стаханова М.В., оскільки колегія суддів погоджується з доводами скарги щодо порушення процесуальних норм при постановленні оскаржуваної ухвали суду.

Апеляційний суд у складі колегії суддів зазначає, що суд під час розгляду вимоги у порядку наказного провадження та видачі судового наказу не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, а лише наявність підстави для видачі судового наказу та відповідність заяви про його видачу певній формі та змісту.

За вказаних обставин висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу є помилковим.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставне застосування судом першої інстанції положення п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України та відмови у видачі судового наказу, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п. 6, 379 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Стаханова Михайла Володимировича - задовольнити.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 грудня 2024 року - скасувати.

Справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов