Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6357/24 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 39 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 274/6357/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. у місті Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 02 лютого 2022 року в сумі 92 225,53 грн, яка складається із: 53 024,47 грн основної суми боргу; 9182,29 грн інфляційних втрат; 3% річних від суми простроченого зобов`язання в розмірі 3187,62 та судові витрати.

Позов мотивував тим, що 02 лютого 2022 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач прийняв на умовах строковості та повернення позику - готівкові кошти у розмірі 1 450,00 доларів США. Згідно даного договору (розписки) відповідач зобов`язався повернути позичені борг не пізніше 02 серпня 2022 року.

Станом на 02 серпня 2022 року сума заборгованості в національній валюті України становила 53 024,47 грн (1450,00 доларів США * 36,5686 (курс НБУ станом на 02 серпня 2022 року за 1 долар США).

На час звернення з даним позовом відповідач кошти не повернув. Так, як ОСОБА_2 прострочив взяте зобов`язання за договором, то наступають правові наслідки, передбачені статтями 1048-1050 ЦК України.

Зазначав, що проценти, виходячи із розміру облікової ставки НБУ на суму боргу 1450 доларів США за період із 02 лютого 2022 року до 26 липня 2024 року складають 702,7 долари США, що в гривневому еквіваленті станом на 01 серпня 2024 становить - 28 831,15 грн.

Крім того, відповідно до статті 625 ЦПК України за період із 02 серпня 2022 року до 02 серпня 2024 року підлягають стягненню 3 % річних на суму боргу 53 024,47 грн, що складає 3187,62 грн та інфляційні нарахування за період із серпня 2022 до червня 2024 року в розмірі 9182,29 грн.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 жовтня 2024 року позов задоволено частково та стягнуто із відповідача на користь позивача борг за договорами позики від 02 лютого 2022 року в розмірі 53 024,47 грн та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, позивач просить його скасувати в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позов повністю, зробити перерозподіл судових витрат у районному суді та вирішити питання судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви, які викладені вище.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що прохальна частина позову не містить вимоги щодо стягнення із відповідача процентів, а підстави для стягнення інфляційних нарахувань відсутні.

Колегія суддів не може повністю погодитися із зазначеними висновками місцевого суду, мотивуючи таким.

Установлено, що 02 лютого 2022 року відповідач отримав у борг від ОСОБА_1 1450 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 02 серпня 2022 року, що підтверджується копією розписки (а.с.11).

За приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами частини 3 статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини 1, 4 статті 545 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами частин 1, 2 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

А згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 зазначено, що наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

У постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 472/693/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 752/11541/16-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 310/6826/16-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 361/7897/19, від 19 травня 2020 року у справі № 212/2099/16/ц міститься правовий висновок, що наявність у позивача боргового документа та відсутність у відповідача розписки про одержання позикодавцем суми позики частково або в повному обсязі свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

На підтвердження факту укладення саме 02 лютого 2022 року року договору позики та, відповідно, передачі грошових коштів відповідачу, до матеріалів справи долучено належним чином посвідчену копію розписки, у якій ОСОБА_2 зазначив, що взяв у борг у ОСОБА_1 кошти у сумі 1450 доларів США та зобов`язався їх повернути 02 серпня 2022 року.

Із матеріалів справи також убачається, що в суді першої інстанції в підготовчому засіданні відповідач частково визнав позов, підтвердив, що борг не повернув, погоджується на сплату суми основного боргу, але не згоден з відсотками (а.с.27-28).

Положеннями статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Як встановлено, долучена копія розписки не містить вимогу щодо сплати позичальником кредитору процентів за користування позиченими коштами.

Але право на отримання процентів кредитору гарантує закон і нарахування здійснюється відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України.

Позивачем долучено розрахунок нарахованих відсотків з моменту надання позики до вказаного у розписці строку повернення 02 серпня 2022 року, який відповідачем не спростований (а.с.3).

Відсутність у прохальній частині позову такої вимоги, що зумовлено технічною помилкою, не є підставою для відмови позовних вимог у цій частині.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково допустив надмірний формалізм при розгляді цього питання і необґрунтовано відмовив у задоволенні позову у частині стягнення із відповідача на користь позивача 28 831,15 грн процентів за користування позиковими коштами.

Відтак, апеляційна скарга у зазначеній частині підлягає до задоволення, а рішення місцевого суду у відповідності до положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду у частині відмови у задоволенні позову не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги у решті заявлених вимог без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог наявні підстави для зміні судового рішення і в частині розподілу судових витрат.

Зокрема, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню за подання позовної заяви 1074,94 грн судового збору.

Положеннями частини 1 статті 382 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд у постанові, зокрема вирішує питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог його скарги в розмірі 1068,85 грн.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 жовтня 2024 року у частині відмови у стягненні відсотків за користування коштами скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у цій частині.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 831,15 грн відсотків за користування коштами.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 жовтня 2024 року у частині стягнення витрат по сплаті судового збору змінити і викласти в наступній редакції:

«Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1074,94 грн судового збору за подання позову та 1068,85 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 2143,79 грн.»

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді