ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/5352/21

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/478/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Державна казначейська служба України

Треті особи: Департамент патрульної поліції, Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди (суддя Ченцова С.М.), ухвалене о 14 год. 05 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення виготовлено 16 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що його було притягнуто 16 листопада 2020 року до адміністративної відповідальності за ч.6 ст.121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. Зазначену постанову він оскаржив до суду, але рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог, яке в подальшому було скасовано Шостим апеляційним адміністративним судом постановою від 24 червня 2021 року та закрито провадження у адміністративній справі про притягнення його до адміністративної відповідальності. Незаконне притягнення до адміністративної відповідальності працівниками поліції призвело до порушення звичного способу життя ОСОБА_1 , погіршення його психоемоційного стану, розвитку вегето-судинної дистонії, а також негативно вплинуло на його соціальні та професійні відносини, спричинивши моральні страждання, що підтверджується результатами медичних оглядів. Звертаючись до суду, ОСОБА_1 оцінив завдані йому моральні страждання у 50 000 грн та просив стягнути цю суму з відповідача. Проте після отримання відзиву відповідача та пояснень третіх осіб, які заперечували його право на компенсацію моральної шкоди, спричиненої незаконною постановою патрульної поліції, його стан погіршився: посилилися головний біль, безсоння та роздратованість, що він пов`язує з відмовою відповідача визнати порушене право та запереченням обґрунтованих позовних вимог. За таких обставин ОСОБА_1 збільшив суму заявленої моральної шкоди до 800 000 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 9 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що позивач не довів наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між винесенням незаконної постанови і настанням шкоди, а її скасування через відсутність доказів саме по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Оскаржувану постанову було винесено інспектором поліції в межах наданих йому повноважень, а позивач не надав, і суд не встановив доказів того, що дії інспектора Лопатка Ю.М. були незаконними, що могло б бути підставою для відшкодування шкоди відповідно до ст. 1174 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Вказує на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не врахував висновки апеляційного суду про незаконність винесеної постанови, а також не надав належної оцінки доказам, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди. Суд не врахував правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, згідно з яким закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а відшкодування здійснюється незалежно від вини. Позивач наполягає, що незаконне притягнення до адміністративної відповідальності та подальше оскарження рішення призвели до значних моральних страждань, погіршення здоров`я та негативно вплинули на його соціальне життя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області просить суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вказує на те, що відсутні правові підстави для стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди у сумі 800 000 грн у зв`язку з необґрунтованістю цих вимог. Сам факт винесення постанови поліцейським та її скасування судом не доводить заподіяння позивачу шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і настанням шкоди. Всі негативні наслідки, на думку позивача, сталися через накладення штрафу у розмірі 170 грн, проте додані до матеріалів справи докази не доводять такого зв`язку, а деякі з них взагалі не мають жодного відношення до моральних страждань унаслідок накладення штрафу. Також вказує на те, що заявлений до стягнення розмір судових витрат на правничу допомогу у 10 000 грн, з урахуванням обсягу послуг адвоката та незначної складності справи, є явно завищеним і необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Чернігівська окружна прокуратура просить суд залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, вказуючи на його законність і обґрунтованість. Зазначає, що скасування постанови саме по собі не є підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не довів її наявності, протиправності дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку. Також наголошує на відсутності доказів, що підтверджують заявлену суму моральної шкоди в 800 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Департамент патрульної поліції просить суд залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вказує на те, що скасування постанови саме по собі не є підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не довів наявності шкоди, протиправності дій працівників поліції та причинно-наслідкового зв`язку між їхніми діями і настанням шкоди. Жодних заходів примусу з боку держави до нього не застосовували, він реалізував своє право на доведення невинуватості, а закриття справи за його позовом є достатньою моральною компенсацією, при цьому заявлена сума моральної шкоди не підтверджується належними доказами.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що 16 листопада 2020 року інспектор взводу №2 роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Лопатко Юрій Миколайович виніс постанову серії ДП18 №759122 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Як вбачається з цієї постанови, 9 листопада 2020 року о 12 год. 20 хв. у м. Чернігові на проспекті Миру, 48/2, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Yamaha Gear, б/н, який не був зареєстрований в уповноваженому органі МВС та не мав номерного знака, чим порушив пп. 2.9 В ПДР України, ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» та постанову Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1398 (а.с. 96 т.1).

ОСОБА_1 оскаржив у порядку Кодексу адміністративного судочинства України зазначену постанову, проте Новозаводський районний суд м. Чернігова рішенням від 16 квітня 2021 року відмовив у задоволенні позову.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, серії ДП18 №759122 від 16 листопада 2020 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрито (а.с. 13-23 т. 1).

Апеляційний суд встановив, що постанова від 16 листопада 2020 року не містила посилань на докази, передбачені ст. 251 КУпАП, зокрема технічні засоби фіксації, а відповідач не надав належних доказів у суді.

На підтвердження факту оплати штрафу ОСОБА_1 надав платіжну інструкцію від 06 вересня 2023 року про сплату 518,48 грн у ВП № 64241880, яке, за даними АСВП, було відкрито 25.01.2021 року і на даний час завершено (стягувач: Управління патрульної поліції в Чернігівській області, боржник ОСОБА_1 ), а на підтвердження завданої моральної шкоди результати медичного огляду від 8 липня 2021 року та 6 вересня 2021 року, документи про проходження реабілітації після звільнення з військової служби за мобілізацією, зокрема електронне скерування від 22 липня 2024 року на планову госпіталізацію (медична реабілітація) та виписку із медичної картки стаціонарного хворого від 11 вересня 2024 року (а.с. 24, т. 1, а.с. 47-48, 55, 57, т. 2).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач не довів наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між винесенням незаконної постанови і настанням шкоди, а її скасування через відсутність доказів саме по собі не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Також позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що дії інспектора Лопатка Ю.М. були незаконними, що могло б бути підставою для відшкодування шкоди відповідно до ст. 1174 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з цими висновками виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Частина 6 ст.121. КУпАП передбачає відповідальність за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (зокрема, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди,завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час винесення постанови про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання постанови про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції постанови про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не вчинила правопорушення, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання постанови про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Підсумовуючи наведене, можна зробити висновок, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання постанови.

Також необхідною умовою для відшкодування шкоди є причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі N 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі N 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі N 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання постанови про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивував його тим, що внаслідок незаконних дій інспектора взводу №2 роти № 2 БУПП в Чернігівській області Лопатка Ю.М. щодо складання відносно позивача постанови про притягнення останнього до адміністративної відповідальності передбаченої ч.6 ст.121 КУпАП , яка в подальшому була скасована судом та провадження у справі закрито, йому була заподіяна моральна шкода.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, при розгляді справи № 751/1182/21 Шостим апеляційним адміністративним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, судом було встановлено, що постанова серії ДП18 № 759122 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.09.2020 року про притягнення ОСОБА_1 , винесена інспектором взводу №2 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Лопатко Юрієм Миколайовичем скасована з підстав відсутності посилання на докази, передбачені ст. 251 КУпАП, у тому числі на технічний засіб, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису,

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що сам факт винесення постанови поліцейським та скасування її судом не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру та не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли моральну шкоду позивачу, який до цього неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за аналогічне правопорушення.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведення належними, допустимими та беззаперечними доказами наявності моральних страждань.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин.

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуючий: Судді: