Номер провадження: 22-ц/813/1850/25
Справа № 501/1762/24
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Сафонікова А.П.,

представника ОСОБА_2 адвоката Піскуна О.В.,

представника ОСОБА_3 адвокат Пятигорец В.І.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Піскун Олександр Володимирович, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 червня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в якому просив солідарно стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 4 424 336,16 грн з них:

-сума основного боргу в розмірі 2 106 704,52 грн;

-штраф у розмірі 100 грн за несвоєчасне повернення позики;

-пеня за несвоєчасне повернення позики у розмірі 1 976 765,77 грн;

-3% річних у розмірі 140 865,87 грн;

-моральну шкоду у розмірі 200 000 грн;

-також просив стягнути судові витрати по оплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Перчеклій І.М. за реєстровим №1920, за яким передано у власність позичальника грошові кошти у сумі 1 741 460,40 грн, що еквівалентно 55 350 Євро за курсом НБУ на день укладання цього договору.

Відповідно до п. 1 Договору позики кінцевий строк повернення відповідачем коштів становив 30 березня 2022 року. Пунктом 2 Договору позики визначено, що позика вважається повернутою після передання позикодавцеві й отримання ним грошових коштів у сумі 55 350 Євро по курсу НБУ на день проведення розрахунку в повному обсязі.

Пунктом 3 Договору позики визначено, що позичальник має право повернути позичену грошову суму частками і раніше строку зазначеного у пункті 1 договору, а позикодавець зобов`язується прийняти борг частками, а також раніше строку, передбаченого цим договором. У цьому випадку сума, що підлягає сплаті визначається за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку.

Пунктом 5 Договору позики визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання однією із сторін зобов`язань за цим Договором, несумлінна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні збитки, заподіяні таким невиконанням. При порушенні строків повернення позики, зазначених у пункті 2 цього Договору позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 100 грн, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вчасно неповернутих сум позики за кожний день прострочення.

Факт отримання позики підтверджується, тим, що позичальник своїм підписом під цим договором підтвердив факт отримання грошових коштів в повному обсязі (п. 1 Договору) та зазначений договір був вчинений за письмовою згодою дружини відповідача ОСОБА_4 (п. 8 Договору).

Позивач звертає увагу, що відповідачі умови договору позики не виконали у повному обсязі, позику в строк до 30 березня 2022 року не повернули. Між тим, 31 серпня 2023 року відповідачі частково повернули 5 560 Євро позичальнику.

Вважає, що оскільки позика не повернута, стягненню підлягає сума у гривнях, яка визначається еквівалентно за курсом продажу Євро в НБУ на день звернення до суду (42,3118 грн. 1 Євро), що становить 55350,00 5560,00 = 49790 Євро, що становить 2 106 704,52 грн.

Окрім цього, позивач, просить стягнути з відповідачів штраф у розмірі 100 грн за несвоєчасне повернення позики, пеню за несвоєчасне повернення позики у розмірі 1 976 765,77 грн, 3% річних у розмірі 140 865,87 грн, згідно розрахунку проведеного до 24.04.2024 та доданого до позову, а також моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав повністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Окрім цього, у заяві від 10.06.2024 зазначив, що борг позивачу повернув в сумі 5 560 Євро у 2023 році.

Відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на позов заборгованість за договором позики не заперечувала, проте із посиланням на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України штрафні санкції вважала необґрунтованими. Просила суд застосувати п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вважаючи, що через режим воєнного стану введеного в Україні штрафні санкції не нараховуються.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 2 106 704,52 грн, штраф в сумі 100 грн, пеню у розмірі 532 487,51 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 15 140 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Піскун О.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій просить змінити рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 червня 2024 року, скасувавши в частині стягнення суми штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 532 487,51 грн, штрафу в розмірі 100 грн та 10 000 грн моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 червня 2024 року оскаржується лише в частині позовних вимог про стягнення пені, штрафу та моральної шкоди, апеляційний суд переглядає рішення лише в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 адвоката Піскуна О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, а також представника ОСОБА_1 адвоката Сафонікова А.П., представника ОСОБА_3 адвоката Пятигорец В.І., які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. ст. 598-599 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено матеріалами справи та не оскаржується в апеляційній скарзі, 15 вересня 2021 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) за письмовою згодою його дружини ОСОБА_2 укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Перчеклій І.М. за реєстровим №1920, за умовами якого передано у власність позичальника грошові кошти у сумі 1 741 460,40 грн, що еквівалентно 55 350 Євро за курсом НБУ на день укладання цього договору. Кінцевий строк повернення відповідачем коштів становив 30 березня 2022 року.

Відповідачі свого обов`язку за договором позики не виконали у повному обсязі, позику в строк до 30 березня 2022 року не повернули, проте упродовж серпня 2023 року відповідачами позивачу повернуто 5 560 Євро в рахунок погашення боргу.

Відповідно до розрахунку, сума основного боргу на день звернення до суду із позовом складає 55 350 5 560 = 49 790 Євро, (згідно курсу продажу валюти встановленого НБУ 42,3118 грн. за 1 Євро), що в перерахунку на національну валюту становить 2 106 704,52 грн.

Згідно статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина пери статті 549 Цивільного кодексу України). Штрафом є неустойка, що обчислюється відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаною грошової зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга га третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 Цивільного кодексу України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), 04 липня 2018 року (справа №310/1 1534/13-ц, провадження №14-154цс18).

Сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. З ст. 6 ЦК України) (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 року у справі №910/2031/16).

Матеріалами справи встановлено, що згідно пункту 2 Договору позики від 15.09.2021 визначено, що позика вважається повернутою після передання позикодавцеві й отримання ним грошових коштів у сумі 55350 Євро по курсу НБУ на день проведення розрахунку в повному обсязі.

Пунктом 3 Договору позики визначено, що позичальник має право повернути позичену грошову суму частками і раніше строку зазначеного у пункті 1 договору, а позикодавець зобов`язується прийняти борг частками, а також раніше строку, передбаченого цим договором. У цьому випадку сума, що підлягає сплаті визначається за офіційним курсом НБУ на день проведення розрахунку.

Пунктом 5 Договору позики визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання однією із сторін зобов`язань за цим Договором, несумлінна сторона зобов`язана відшкодувати іншій стороні збитки, заподіяні таким невиконанням. При порушенні строків повернення позики, зазначених у пункті 2 цього Договору позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 100 грн, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вчасно неповернутих сум позики за кожний день прострочення.

У позовній заяві ОСОБА_1 в тому числі просив суд стягнути з відповідачів пені за несвоєчасне повернення позики у розмірі 1 976 765,77 грн, на підтвердження такого розміру позивач надав розрахунок обчислення пені відповідно до п. 5 Договору позики проведений за період з 31.03.2022 по 24.04.2024.

Суд першої інстанції стягнув з відповідачів штраф в розмірі 100 грн та частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені, а саме стягнув пеню за прострочення виконання основного зобов`язання в розмірі 532 487,51 грн, яка була нарахована позивачем за період з 30 липня 2023 року по 24 квітня 2024 року.

В обґрунтування такого висновку, суд першої інстанції зазначив, що приписами п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцяти денний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем чи позикодавцем, позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 було установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк, якого карантину неодноразово продовжувався і тривав до 30 червня 2023 року. 30-денний строк після дня завершення дії цього карантину закінчився 30 липня 2023 року.

Враховуючи приписи п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12.03.2020 установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня за договором позики, Верховний Суд вказує, що не застосування вказаної норми права є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі №916/183/22.

Тлумачення п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, про те, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Відтак для застосування положень п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України має бути врахована не дата настання прострочення за договором позики, а період, за який нарахована пеня позивачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, про стягнення пені за прострочення виконання основного зобов`язання в розмірі 532 487,51 грн, яка була нарахована позивачем за період з 30 липня 2023 року (закінчення дії карантину) по 24 квітня 2024 року (день звернення до суду із позовом).

Однак, колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває дотепер.

15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану», зокрема, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19.

Так, відповідно до положень п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) та на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі №910/8349/22, від 18 жовтня 2023 року в справі №706/68/23.

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

- в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

- в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

- у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням відповідачами грошових зобов`язань, що випливають із договору позики від 15.09.2021, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення штрафу в сумі 100 грн та пені у розмірі 532 487,51 грн, так як вони нараховані після 24 лютого 2022 року, при цьому як визначено в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Щодо стягнення моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що враховуючи моральні страждання позивача, їх глибину та тривалість, конкретні обставини справи, відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, відповідатиме глибині моральних та фізичних страждань позивача, вимогам розумності, справедливості та виваженості.

Однак, колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, та вважає позовні вимоги про стягнення моральної шкоди недоведеними.

Так, ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

«Розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди

Крім того, за змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, згідно принципу змагальності сторін, необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При оцінці моральної (немайнової) шкоди, спричиненої потерпілим, суд повинен належним чином оцінювати ступінь немайнових втрат.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, колегія судді приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не надав жодного доказу належного та допустимого доказу завдання йому моральної шкоди.

Твердження позивача, про те, що він зазнав душевних страждань, переживань, адже зневірився в рідних для себе людях, що суттєво впливає на якість його життя та викликає моральні страждання є лише припущеннями.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Піскун Олександр Володимирович задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 червня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення пені, штрафу та моральної шкоди скасувати та цій частині прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення штрафу, пені та моральної відмовити повністю.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 березня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк