№ 207/1462/25
№ 2-з/207/7/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року

м. Кам`янське

Суддя Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області Притуляк С.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнення заборгованості за договором позики(розпискою),-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнення заборгованості за договором позики(розпискою).

Разом із позовною заявою, позивач звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить заборонити відповідачам вчиняти дії, спрямовані на відчуження та розпорядження житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,8 кв.м, житловою площею 26,0 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, розташованим на земельній ділянці площею 0,1000 га із кадастровим номером :08:130:0024, який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.10.2020 р.; транспортним засобом Chevrolet Lacetti, чорного кольору, 2008 року випуску, VTN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 ; транспортним засобом Chevrolet Aveo, чорного кольору, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_3 .

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд дійшов висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності відповідно до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 183/5864/17-ц, провадження № 61-38692св18).

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, судом також враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reason ablerelationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до обставин, викладених у позові та заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 надала своєму сину ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 56160 доларів США, які він зобов`язувався повернути до кінця 2024 року, однак не повернув.

З урахуванням того, що вказані грошові кошти витрачалися ОСОБА_2 на потреби сім`ї, а саме придбання транспортних засобів та нерухомого майна (Chevrolet Aveo та частина житлового будинку належить ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 і частина будинку належить ОСОБА_2 ), позивач просить про солідарне стягнення боргу з сина ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 .

Отже, предметом позовної заяви є солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача грошових коштів у сумі 56 160 доларів США за договором позики (розпискою) від 01.11.2022 р.

Мотивуючи заяву про забезпечення позивач посилається на те, що між нею та відповідачами виник спір майнового характеру, тому метою забезпечення позову є вжиття заходів щодо охорони її матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій з боку подружжя ОСОБА_5 з тим щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Отже, вважає, що не вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони відповідачам відчужувати та розпоряджатися рухомим та нерухомим майном може ускладнити або зробити неможливим виконання судового рішення, у разі відчуження вказаного майна на користь третіх осіб.

Надаючи оцінку аргументам позивача про необхідність забезпечення позову у визначений ним спосіб, суд зазначає, що нерухоме та рухоме майно щодо якого позивач просить вжити заходів забезпечення позову не є предметом позову та спору. Позивач не довів належними та допустимими доказами намірів реалізації вказаного майна відповідачами чи вчиненням підготовчих дій до його реалізації.

Крім того, позивачем не надаються документи, що підтверджують вартість зазначених об`єктів рухомого майна, що унеможливлює суд визначити співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

З урахуванням наведеного, оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову з обсягом позовних вимог, а також наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.149, 150, 153 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони відчуження рухомого та нерухомого майна у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнення заборгованості за договором позики(розпискою) - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Притуляк С.А.