Справа № 161/6312/22 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/206/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Бовчалюк З. А., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_3 з 18 липня 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2021 року між ними розірваний.

Позивач зазначала, що за період перебування у шлюбі вони виплатили кредит за квартиру площею 50,7 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу від 04 червня 2007 року, вартість якої на момент покупки становила 191 571 грн. Для купівлі цієї квартири відповідач ОСОБА_3 оформив в АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0 від 04 червня 2007 року в іноземній валюті на суму 46 625 швейцарських франків, що на той момент було еквівалентно 192 342,53 грн.

За період з липня 2007 року по липень 2008 року відповідач ОСОБА_3 виплатив 2 552,61 швейцарські франки кредитних коштів, що становить 5,48%. Залишок у розмірі 44 072,39 швейцарські франки (94,52%) було виплачено під час перебування у шлюбі. Отже, до спільної сумісної власності подружжя належать 94,52% вартості квартири, її частка та відповідача у вищевказаній квартирі становлять 47,26/52,74.

Позивач також вказувала, що 22 лютого 2021 року відповідач зареєстрував Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», , 100% частки статутного капіталу якого (кінцевий бенефіціарний власник з прямим вирішальним впливом) перебувають у власності останнього.

ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА» є власником нежитлового приміщення арматурного цеху площею 381,4 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке було придбане відповідачем за 60 000 доларів США, що підтверджується договором завдатку від 09 лютого 2021 року. Після придбання зазначеного нежитлового приміщення вона за спільні сімейні кошти здійснила ремонт арматурного цеху та переобладнала його під станцію технічного обслуговування зі встановленням необхідного обладнання (автопідйомники. обладнання по регулюванню сходу-розвалу коліс автомобіля, діагностичного обладнання, інструменту та ін.). На даний момент вартість автосервісу відповідач оцінює в 100 000 доларів США.

Крім того, за період з 01 січня 2018 року по 23 вересня 2021 року відповідач був власником придбаних за спільні сімейні кошти транспортних засобів марок «BMW X6», 2012 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , та «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , загальна ринкова вартість яких, згідно з інтернет-порталом autoria становить 60 000 доларів США.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 збільшивши позовні вимоги, просила в порядку поділу спільного майна подружжя: визнати за нею право власності 47,26/52,74 квартири площею 50,7 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «BMW Х6», 2012 року випуску, д.н.з НОМЕР_3 , та стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості зазначеного автомобіля; визначити спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , та стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості зазначеного автомобіля; стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошову компенсацію 1/2 частки вартості ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА»; стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошову компенсацію 1/2 сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту АКІБ «УкрСиббанк» №0 від 04 червня 2007 року у розмірі 22 036,19 швейцарських франків; визнати за нею право власності на 1/2 банківського вкладу відповідача та стягнути з відповідача на свою користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частки вартості ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА» у розмірі 429 350 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту АКІБ «УкрСиббанк» №0 від 04 червня 2007 року у розмірі 22 036 швейцарських франків 19 сантимів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частки вартості ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА» змінити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частки вартості ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА`у розмірі 2 267 385 грн, а в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частки вартості зазначеного автомобіля рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зазначеної позовної вимоги, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені по справі судові витрати.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення вказаної грошової компенсації 1/2 частки вартості ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», а також про відмову у визначенні вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини його вартості. Суд залишив поза увагою те, що відповідач відчужив автомобіль марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , без згоди позивача. Відповідач не довів, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти були використані в інтересах подружжя чи розділені між ними. При цьому безпідставним є висновок суду про те, що позивач не зверталася до суду із позовом про скасування договору купівлі-продажу транспортного засобу. Щодо стягнення грошової компенсації 1/2 частки вартості ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», то суд не звернув уваги, що вартість нерухомого майна (арматурного цеху) товариства становить 4 534 770 грн. Вказане нерухоме майно було придбане за спільні сумісні кошти подружжя, а згодом за спільні сімейні кошти було проведено його ремонт та переобладнання під станцію технічного обслуговування, тому на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація половини його вартості.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 також подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його в частині стягнення компенсації 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року у розмірі 22 036,19 швейцарських франків змінити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту №0 від 04 червня 2007 року у розмірі 115 827 грн 33 коп. В решті просив рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту АКІБ «УкрСиббанк» №0 від 04 червня 2007 року у розмірі 22 036,19 швейцарських франків є помилковими. Суд не звернув уваги на те, що кредитне зобов`язання за час перебування у шлюбі з позивачем виконувалося у гривнях на загальну суму 231 654 грн 66 коп., а тому грошова компенсація половини сплачених грошових коштів від цієї суми становитить 115 827 грн 33 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відзивів на апеляційні скарги сторони та їх представники не подавали.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. 04 березня 2025 року від представника відповідача на адресу апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за його та відповідача відсутності.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідача задоволенню. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля належить скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення такої позовної вимоги, а в частині розміру стягнення грошової компенсації 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту змінити, із залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 липня 2008 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2021 року між ними розірваний.

22 лютого 2021 року під час шлюбу відповідач ОСОБА_3 зареєстрував ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», 100% частки статутного капіталу якого (кінцевий бенефіціарний власник з прямим вирішальним впливом) перебувають у власності останнього.

Згідно з договором про відступлення шляхом купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА» від 13 березня 2021 року, продаж вчинено за ціною 857 700 грн.

Як вбачається з висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 22 серпня 2024 року № 1859, складеного на виконання ухвали суду експертом Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Любов Посікан, ринкова вартість нерухомого майна ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», а саме арматурного цеху, літ. Н-1, на день проведення експертизи становить 4 534 770 грн.

Під час шлюбу за спільні кошти сторони також придбали рухоме майно, а саме транспортний засіб марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру МВС у Волинській області від 06 жовтня 2022 № 31/3-2519, автомобіль марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , перереєстровано на гр. ОСОБА_6 18 вересня 2021 року в ТСЦ 0742.

Судом також встановлено, що 04 червня 2007 року відповідач ОСОБА_3 уклав договір з АКІБ «УкрСиббанк» про надання споживчого кредиту №0 в іноземній валюті на суму 46 625 швейцарських франків.

04 червня 2007 року відповідач ОСОБА_3 з АКІБ «УкрСиббанк» уклав договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За період з липня 2007 року по липень 2008 року відповідач виплатив 2552,61 швейцарські франки кредитних коштів, що становить 5,48%. Залишок: 44 072,39 швейцарські франки (94,52%) виплачено під час перебування сторін у шлюбі.

За договором купівлі-продажу квартири від 04 червня 2007 року спірна квартира була придбана до моменту укладення шлюбу, і оформлений в АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0 від 04 червня 2007 року в іноземній валюті на суму 46 625 швейцарських франків, також був оформлений до моменту укладення шлюбу між сторонами, а сплата боргових зобов`язань за вказану квартиру була здійснена за рахунок коштів подружжя (за час перебування у шлюбі).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Згідно з ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частинами 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2008 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2021 року між ними розірваний.

22 лютого 2021 року під час шлюбу відповідач ОСОБА_3 зареєстрував ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», 100% частки статутного капіталу якого (кінцевий бенефіціарний власник з прямим вирішальним впливом) перебувають у власності останнього.

Згідно з договором про відступлення шляхом купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА» від 13 березня 2021 року, продаж вчинено за ціною 857 700 грн. Корпоративні права набуті в спільну сумісну власність подружжя і отримана згода на їх придбання від позивача ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації половини частки вартості ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», виходив з того, що вказане товариство зареєстровано відповідачем у період шлюбу та вартість 100% частки статутного капіталу, яка належить відповідачу, становить 857 700 грн, а тому задоволенню підлягає стягнення з відповідача на користь позивача компенсація у розмірі половини вартості корпоративних прав (858 700/2), за якою вони були придбані, що становить 429 350 грн.

Відповідач погодився з таким висновком суду в цій частині позовних вимог та не оскаржив його в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги позивача про стягнення на її користь з відповідача 1/2 частки ринкової вартості нерухомого майна ТОВ «ГЕФЕСТ ПЛАЗА», а саме арматурного цеху, літ Н-1, у розмірі 2 267 385 грн, визначеного висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 22 серпня 2024 року № 1859, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вклади, внесені під час перебування у шлюбі одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, до статутного капіталу цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільне майно трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості частки учасника у статутному капіталі товариства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) відступаючи від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постановах від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 травня 2019 року у справі № 490/1408/15-ц, виснувала, що один з подружжя при поділі спільного сумісного майна може претендувати на виплату частки у статутному капіталі, що є відмінним від виплати половини вартості внеску засновника у статутний капітал цього товариства.

Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі; вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).

Отже, позивач вправі вимагати виплати їй частки члена колишнього подружжя у статутному капіталі, у той же час вона фактично не погоджується із розміром такої частки, вважаючи, що їй має бути виплачена грошова компенсація вартості частки внеску до статутного фонду у вигляді вартості нерухомого майна (арматурного цеху літ Н-1), вартість якого на день проведення експертизи становить 4 534 770 грн, що не узгоджується з наведеними правовими нормами та висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги представника позивача не містять підстав для скасування рішення суду у зазначеній частині.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , як спільної сумісної власності подружжя.

Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач як один з подружжя відчужив чи використав вказане майно на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, або приховав таке майно.

Апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду, враховуючи наступне.

Норми ч. 3 ст. 65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя (постанова Верховного Суду у справі № 158/2229/16-ц від 30 січня 2019 року).

Вирішуючи питання про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні у випадку відчуження такого майна без згоди іншого з подружжя Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 виснувала такі правові висновки:

«68. За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

69. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (ст. 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

70. Також ч. 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

71. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

72. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (ст. 369 ЦК України, частина 3 та 4 ст. 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

73. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

74. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

75. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (п. 8.67)).

76. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

77. Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Щодо компенсації за належну частку у спільному майні подружжя.

78. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

79. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

112. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що право спільної сумісної власності позивача було порушено в момент укладення договору про відчуження майна без її згоди, однак, виходячи з обраного нею способу захисту (стягнення грошової компенсації вартості майна), суди дійшли в цілому правильного висновку про захист порушеного права шляхом присудження грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя».

Апеляційним судом встановлено, що автомобіль марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , був придбаний під час перебування сторін по справі у шлюбі. Відповідач ОСОБА_3 звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу. 09 квітня 2021 року відкрито провадження в справі, 23 вересня 2021 року шлюб між сторонами розірваний, а 18 вересня 2021 року відповідач відчужив спірний автомобіль згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу. Отже, відповідач розпорядився спільним рухомим майном на власний розсуд та проти волі ОСОБА_2 , оскільки письмової згоди на відчуження спірного цінного майна вона не надавала. Також позивачу не було відомо про відчуження спірного автомобіля, оскільки у цій справі вона просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на цей автомобіль. При цьому ОСОБА_3 не довів, що отримані за продаж вказаного майна грошові кошти він використав в інтересах сім`ї чи на її потреби, а тому вартість такого майна має бути врахована при поділі спільного майна подружжя.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 15 лютого 2023 року № 3796-Е середня ринкова вартість автомобіля марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , чорного кольору, станом на 18 вересня 2021 року (дату відчуження) становить 1 298 680 грн.

Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини, зазначені норми матеріального права, наведені правові висновки Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості зазначеного автомобіля підлягає задоволенню та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя належить стягнути грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , у розмірі 649 340 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту АКІБ «УкрСиббанк» №0 від 04 червня 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0 від 04 червня 2007 року і отримав в іноземній валюті кредит в сумі 46 625 швейцарських франків, що на той момент було еквівалентно 192 342,53 грн.

За період з липня 2007 року по липень 2008 року відповідач ОСОБА_3 виплатив 2 552,61 швейцарські франки кредитних коштів. Залишок у розмірі 44 072,39 швейцарські франки сплачено під час перебування у шлюбі.

Задовольняючи зазначену позовну вимогу ОСОБА_2 , суд виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту АКІБ «УкрСиббанк» № 0 від 04 червня 2007 року у розмірі 22 036,19 швейцарських франків, що становить половину від 44 072,39 швейцарських франків кредитного зобов`язання подружжя за час шлюбу.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду в частині визначеного судом розміру такої компенсації.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21) зазначено, що: «у разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання. Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі й зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло у позичальника. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, та не має права на компенсацію частки вартості нерухомого майна або на певну частку нерухомості».

Отже, позивач має право на компенсацію половини саме тієї суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання, яке у даному випадку виконувалося відповідачем у національній валюті гривні (еквівалент гривні до швейцарського франка по курсу на день сплати кредиту), що підтверджується банківською випискою від 25 грудня 2024 року.

Згідно з наданим представником відповідача розрахунком, який узгоджується з наявними у справі доказами, зокрема, згаданою банківською випискою від 25 грудня 2024 року, за період перебування сторін по справі у шлюбі відповідачем було сплачено на виконання кредитного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року суму у розмірі 967 116 грн 49 коп. (736 838 грн 31 коп. тіло кредиту + 230 278 грн 18 коп. відсотки по кредиту). Відповідно грошова компенсація 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за вказаним кредитним договором становить 438 558 грн 24 коп., яку належить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 , що має наслідком зміну оскаржуваного рішення суду у відповідній частині.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про її задоволення, а в частині розміру стягнення грошової компенсації 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту змінити з наведених вище підстав. В решті рішення суду належить залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі оскаржуване рішення суду в одній частині скасовується та ухвалюється нове, а в іншій змінюється, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

З відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені останньою пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 4 919 грн 21 коп., а з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 12 088 грн 95 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати позивача ОСОБА_2 , на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю судових витрат відповідачу ОСОБА_3 у розмірі 7 169 грн 74 коп. (12 088 грн 95 коп. - 4 919 грн 21 коп.).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_2 , як спільної сумісної власності подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volvo XC90», 2015 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 649 340 (шістсот сорок дев`ять тисяч триста сорок) гривень.

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року у цій справі в частині розміру стягнення грошової компенсації 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію 1/2 частини сплачених грошових коштів за період перебування подружжя у шлюбі за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2007 року у розмірі 483 558 (чотириста вісімдесят три тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 24 (двадцять чотири) копійки.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 7 169 (сім тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: