Справа № 291/1443/24
Провадження №2/291/104/25
РІШЕННЯ

іменем України

12 березня 2025 року селище Ружин

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гарбарук І.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Ружин в порядку загального позовного провадження цивільну справу №291/1443/24 за позовом ОСОБА_1 до Ружинської селищної ради про визнання права власності на об`єкти нерухомості,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Ружинської селищної ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на придбані об`єкти нерухомості. 04.03.2019 проведено аукціон щодо продажу лоту №6 у вигляді 4-х виробничих будинків свинарників комплексу будівель та споруд № НОМЕР_1 , які розташовані за межами населеного пункту на території Топорівської сільської ради та належали СВАТ «Топорівське». Відповідно до протоколу №3/Т про проведення аукціону на універсальній торгівельній біржі «Україна-Захід» переможцем торгів став ОСОБА_2 , ціна лота 6 548,00 грн. 05.03.2019 позивач сплатив суму 6 548,00 грн. за нежитлові приміщення, що підтверджується квитанцією. 04.03.2019 між СВАТ «Топорівське» та позивачем укладено договір купівлі-продажу вказаних об`єктів нерухомості. Однак своєчасно до нотаріуса для оформлення свідоцтва про придбання майна на аукціоні не звернувся за браком часу, а з 24.02.2022 почалися на території України військові дії, і позивач перебував на фронті. На даний час у зв`язку з пораненням позивача звільнили, і він вирішив завершити оформлення своїх законних прав на придбане майно. У липні 2024 року приватним нотаріусом Ходаківською Л.М. відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовлено у видачі свідоцтва про придбання майна з торгів на аукціоні, оскільки не зазначено адресу об`єктів нерухомості.

Відповідач відзиву на повзону заяву не подавав, однак, у заяві від 11.03.2025 не заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.11.2024 головуючим суддею по справі визначено суддю Гарбарук І.М.

Ухвалою суду від 28.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 11.12.2024 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

20.12.2024 позивачем усуненні недоліки зазначені в ухвалі суду від 11.12.2024.

Ухвалою суду від 07.01.2025 продовжено розгляд справи та призначено підготовче засідання.

24.02.2025 на адресу суду на виконання ухвали від 28.01.2025 КП «Березнівське бюро технічної інвентаризації» Березнівської міської ради Рівненського району Рівненської області направило оригінали інвентаризаційних справ на об`єкти нерухомого майна виробничі будинки свинарників №1, №2, №3, №4 комплексу будівель та споруд №10.

Ухвалою суду від 25.02.2025 позовну заяву в частині позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та СВАТ «Топорівське» від 04.03.2019, дійсним залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 25.02.2025 закрито підготовче провадженні та призначено розгляд справи по суті.

Позивач в судове засідання не прибув, у заяві від 12.03.2025 просив слухати справу у його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача Ружинської селищної ради у судове засідання не з`явився, подав заяву від 11.03.2025 про розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

Судом встановлено, що відповідно до протоколу №3/Т проведення аукціону від 04 березня 2019 року проведено аукціон щодо продажу лоту №6 - свинарники: виробничі будинки АДРЕСА_1 , які розташовані за межами населеного пункту на території Топорівської сільської ради, переможцем аукціону є учасник реєстраційний №2 - ОСОБА_1 , остаточна ціна лоту №6 6 548,00 грн, 2 633,60 грн. - сума гарантійного внеску, яка була сплачена переможцем аукціону (а.с.11-13).

04.03.2019 між продавцем СВАТ «Топорівське» та покупцем ОСОБА_1 укладено та підписано договір купівлі-продажу майна підприємства-банкрута СВАТ «Топорівське» (а.с.14-15).

05.03.2019 позивачем сплачено ціну за придбаний об`єкт, що підтверджується копією квитанції, оригінал якої оглянутий у судовому засіданні (а.с.17).

07.03.2019 згідно з актом прийому-передачі майна (до договору купівлі-продажу майна, придбаного на аукціоні 04.03.2019) продавцем передано, а покупцем прийнято майно, що є предметом купівлі аукціоні згідно протоколу про проведення аукціону №3/Т від 04.03.2019 (а.с.16).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 28.01.2021 у справі №30/340 «б» постановлено ліквідувати юридичну особу Сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство "Топорівське", юридична адреса: с. Топори Ружинського району Житомирської області, ідентифікаційний код 00385750; припинити повноваження ліквідатора Мамченко Лідії Назарівни після внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення юридичної особи банкрута; Вимоги кредиторів у справі, які не задоволені за недостатністю майна, вважати погашеними; провадження у справі закрити.

Приватним нотаріусом Бердичівського районного нотаріального округу Ходаківською Л.М. постановою №90/02-31 від 11.07.2024 відмовлено у видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні у зв`язку з невідповідністю адреси об`єктів та характеристики нерухомого майна, а також не зазначення документа, що підтверджує права власності (а.с18).

Виконавчим комітетом Топорівської сільської ради рішенням №2 від 23 лютого 2018 року присвоєно поштову адресу об`єктам нерухомого майна Житомирська область, Ружинський район, територія Топорівської сільської ради (за межами населеного пункту), комплекс будівель та споруд №10 (свинарник №1, №2, №3, №4).

Оцінка суду:

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655,656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі -Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05;пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21,24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Висновок:

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспектістатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи обставини справи, враховуючи той факт, що позивач придбав у законний спосіб на умовах біржової угоди об`єкти нерухомого майна, де продавцем за договорами купівлі-продажу - арбітражний керуючий, як розпорядник майна підприємства - боржника, СВАТ «Топорівське», вважає себе власником і не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із неможливістю зареєструвати своє право власності та отримати правовстановлюючі документи, в зв`язку з чим, є всі правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщзення.

Даний спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачкою права власності не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій щодо оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, кошти за об`єкти нерухомого майна сплачено, в зв`язку з чим позивач на законних підставах набув право власності на придбане майно і не в змозі розпоряджатися ним на власний розсуд з причин, що не залежать від нього, в зв`язку з чим право власності позивача підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України.

Викладені обставини підтверджуються доказами, які долучені до позовної заяви.

Керуючись ст.ст.259, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Ружинської селищної ради про визнання права власності на об`єкти нерухомості - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: виробничий будинок свинарник №1 комплексу будівель та споруд №10 площею 1 021,0 кв м, виробничий будинок свинарник №2 комплексу будівель та споруд №10 площею 851,7 кв м, виробничий будинок свинарник №3 комплексу будівель та споруд №10 площею 772,3 кв м, виробничий будинок свинарник №4 комплексу будівель та споруд АДРЕСА_2 .

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Відповідач: Ружинська селищна рада, місце знаходження: Житомирська область, Бердичівський район, с-ще Ружин, вул. Незалежності 2, ЄРДПОУ 04344707.

Повний текст судового рішення

складено 12.03.2025.

Суддя Ружинського районного суду

Житомирської області І.М. Гарбарук