Справа № 522/457/25
Провадження 2 /522/2201/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

04 березня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Зелінська К.Ю..,

розглянувши позовну заяву в порядку загального позовного провадження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним чином.

На підставі висновку Служби у справах дітей Одеської міської ради від 12.09.2024 року № 07/9093 встановлено, що батько неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 систематично ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків. Зокрема, протягом тривалого часу він не цікавився долею дитини, не брав участі у її вихованні, забезпеченні та розвитку. Також ОСОБА_2 висловив письмову згоду на позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до акту оцінки умов проживання та характеристик Центру соціально-психологічної реабілітації дітей, встановлено, що дитина проживає у складних умовах, не має контакту з батьком, і не бажає повертатись до родини через постійні конфлікти.

Таким чином, позивач вимагає позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_1 та стягнути аліменти з відповідача у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 15.01.2025 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У судове засідання призначене на 04.03.2025 року сторони не з`явились.

04.03.2025 року від позивача до суду надійшла заява про зміну позовних вимог у відношенні стягненні аліментів, а саме просили суд стягнути з ОСОБА_2 на користь неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 7000,00 грн, але не менше 50% від прожиткового мінімуму, щомісячно з 08.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04.03.2025 року від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Неповнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Служби у справах дітей Одеської міської ради 15.05.2023 року з проханням про влаштування до державного закладу. Це зумовлено неможливістю знайти порозуміння з батьком, ОСОБА_2 , та його дружиною, ОСОБА_3 , що призвело до регулярних сварок і конфліктів.

Мати дитини, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Батько, ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , і його небажання здійснювати належне виховання дитини стало підставою для звернення до органів соціального захисту.

Наказом Служби у справах дітей Одеської міської ради від 15.05.2023 року № 51, неповнолітнього ОСОБА_1 включено до обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, через ухилення батька від виконання обов`язків.

Лист Служби у справах дітей Одеської міської ради від 18.05.2023 року підтверджує, що ОСОБА_2 не здійснює належного виховання.

Згідно з актом обстеження від 04.06.2024 року, та поясненням відповідача, він письмово не заперечує проти позбавлення батьківських прав.

Акт бесіди від 20.08.2024 року підтверджує, що дитина не бажає повертатись до батька через конфлікти. Батько не здійснює відвідування сина, що підтверджується довідкою Центру реабілітації дітей від 12.06.2024 року № 92.

Інформаційна довідка від 25.06.2024 року підтверджує, що ні за дитиною, ні за батьком не зареєстровано права власності на нерухоме майно.

Відповідно до Листа Департаменту надання адміністративних послуг від 26.07.2024 року вбачається факт небажання батька забезпечувати життєві інтереси дитини.

Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`як, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку ї природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до п.16 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до ї внутрішнього світу.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76).

Із роз`яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст.ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 Сімейного кодексу України).

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 26.01.2022 року по справі №203/3505/19 вказав, що: пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини. За ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків по вихованню свого сина.

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї.

Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України, позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до ст.166 Сімейного кодексу України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України).

Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 7000,00 грн, але не менше 50% від прожиткового мінімуму, щомісячно з 08.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

Згідно ст.193 СК України, аліменти, влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.141, 150, 157, 164-166, 167, 180, 182, 184, 191, 193 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст.ст.2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 64, 76-81, 82, 83, 89, 90, 95, 133, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 7000,00 грн, але не менше 50% від прожиткового мінімуму, щомісячно з 08.01.2025 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави сплачений судовий збір у розмірі 1514,00 грн.

Допустити негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 17.03.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

04.03.25