ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 березня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2422/24

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/195/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи:Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської

ради, Служба у справах дітей Линовицької селищної ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О.П. від 14 жовтня 2024 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 15 жовтня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, треті особи: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, Служба у справах дітей Линовицької селищної ради,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказувала, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її батьком, відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 13.05.2007 року. Позивач зазначала, що із її матір`ю не проживав, і після припинення спільного сумісного життя батько до ОСОБА_1 ставився жорстоко, розмовляв у грубій формі, видаючи свою поведінку за форму виховання. ІНФОРМАЦІЯ_3 матір позивача померла, після чого позивач проживала зі своїм повнолітнім братом та знаходилась фактично на утриманні брата та бабусі із дідусем. Позивач стверджувала, що вона неодноразово зверталась до батька, у якого вже є інша родина, за допомогою, проте, він не завжди реагував на дані звернення вчасно. За доводами позивача, 01.12.2023 року близько 23:00 год. відповідач, перебуваючи за адресою проживання позивача: АДРЕСА_1 , перевищивши межі свого виховання, наніс їй тілесні ушкодження, внаслідок чого позивач потрапила до КНП "Чернігівська обласна дитяча лікарня". Про даний факт було повідомлено орган опіки та піклування Чернігівської міської ради. Оскільки позивач отримала не тільки тілесні ушкодження, а і значну психологічну травму, її проживання в м.Чернігові стало неможливим, у зв`язку з чим, із дозволу органів опіки по теперішній час позивач проживає зі своєю бабусею та дідусем у с.Линовиця, і там відвідує місцеву школу. Позивач вказує, що бабуся та дідусь не її є офіційними представниками, як неповнолітньої дитини, а тому унеможливлюється реалізація прав неповнолітньої ОСОБА_1 під час оформлення права на спадщину після смерті матері, звернення за отриманням соціальної допомоги, а також звернення за стягненням аліментів із відповідача, та захисту інших речових та немайнових прав. Позивач зазначає, що оскільки відповідач не виконував свої батьківські обов`язки після того, як вона почала проживати із матір`ю окремо, рідко цікавився нею та поводився грубо, при цьому, відносно відповідача відкрито кримінальне провадження за правопорушення, передбачене ч.1 статті 125 КК України, вчинене відносно дитини, і досудове розслідування триває, то ОСОБА_1 має право на вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав її батька ОСОБА_2 відносно неї.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.10.2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено судом із порушенням норм матеріального та процесуального права, та є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час дослідження доказів неправомірно надано оцінку доказам, наданим стороною відповідача. Апелянт вказує, що відповідачем не було надіслано для ознайомлення клопотання про допит свідків стороні позивача, суд не врахував, що зазначені свідки по суті є зацікавленими особами, так як є близькими родичами відповідача. За доводами апелянта, письмові докази, квитанції про переказ коштів, були долучені до матеріалів справи із порушенням порядку приєднання доказів, суд першої інстанції надав неправильну оцінку таким доказам, оскільки кошти, які відповідач переводив на картковий рахунок позивача, фактично були не грошима на її утримання, а являлись коштами, які позивач отримувала, як допомогу по втраті годувальника, у зв`язку зі смертю матері. Апелянт стверджує, що відповідач переводив кошти не в повному обсязі, пояснюючи це тим, що він платив за комунальні послуги. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку висновку служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, а також витягу із ЄРДР щодо внесення відомостей про відкриття провадження за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та довідці із закладу охорони здоров`я щодо позивача, оскільки саме ці документи підтверджують безвідповідальність відповідача по відношенню до піклування щодо неповнолітньої дочки. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не враховано того факту, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували закриття кримінального провадження, та не враховано, що батько не знаходився поряд із дочкою під час її лікування, а піклування здійснювали бабуся із дідусем. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції не враховано, що поведінка відповідача є досить аморальною. За доводами апелянта, суд першої інстанції невірно застосував практику розгляду спорів Верховним Судом, оскільки справи, вказані у рішенні суду першої інстанції, не є аналогічними. Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не надав належної оцінки твердженням позивача відносно того, що її матір померла на робочому місці, та її смерть визнана нещасним випадком на виробництві, і тому членам родини передбачена страхова виплата, на яку претендує відповідач, що і є причиною його непогодження із позовними вимогами. Апелянт стверджує, що з дня ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції відношення відповідача до дочки не змінилося, з боку відповідача почала проявлятися ще більша зверхність, що впливає на психологічний стан позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жовнер О.М. підтримала вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.10.2024 року.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представники третіх осіб - Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, Служби у справах дітей Линовицької селищної ради, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15.05.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції (а.с.6,зворот).

Матір позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 02.01.2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.11, зворот).

Звертаючись до суду із даним позовом про позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 , позивач зазначала, що після смерті матері вона знаходилась на утриманні свого повнолітнього брата та бабусі із дідусем, неодноразово зверталась до батька за допомогою, проте він не завжди реагував на подібні звернення вчасно. Крім того, 01.12.2023 року відповідач, перебуваючи за адресою її проживання, наніс їй тілесні ушкодження, внаслідок чого вона потрапила до КНП "Чернігівська обласна дитяча лікарня". У подальшому, за дозволом органів опіки та піклування позивач по теперішній час проживає зі своїми бабусею та дідусем у селі Линовиця та відвідує місцеву школу.

Як вбачається із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.12.2023 року, номер кримінального провадження № 0001863, 03.12.2023 року до ЧРУП звернулась ОСОБА_1 із письмовою заявою за фактом того, що 01.12.2023 року близько 23 години, перебуваючи у приміщенні будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , її батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наніс їй тілесні ушкодження. Правова кваліфікація кримінального правопорушення (КК України 2001) ст.125 ч.1 (а.с.8).

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 10534 від 07.12.2023 року, виданої КНП "Чернігівська обласна дитяча лікарня" Чернігівської обласної ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до травмпункту 03.12.2023 року самостійно, госпіталізована до ортопедо-травматологічного відділення, зі слів дитини - побив батько 03.12. в 23.00. Стан хворого: загальний стан середнього ступеня важкості. Основний діагноз: S06.0 ЗЧМТ. Струс головного мозку. (а.с.12).

На підставі заяв від 07.12.2023 року, поданих до Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, ОСОБА_2 передав свою дочку - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дідусю та бабусі по лінії матері - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які прийняли онуку на виховання та взяли на себе відповідальність за її навчання, життя і здоров`я (а.с.42, 42, зворот).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 08.01.2024 №10, виданої Центром надання адміністративних послуг Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , разом із бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та дідусем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.6).

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 09.01.2024 року, складеного комісією Служби у справах дітей Линовицької селищної ради, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має окрему кімнату, у повній мірі вмебльовану та облаштовану; дитина забезпечена одягом та взуттям, яке відповідає віку та сезону; у дівчинки достатня кількість речей особистого вжитку, комп`ютерної техніки; ОСОБА_5 навчається у Линовицькому ліцеї в 11 класі з грудня 2023 року; результат обстеження - створені належні умови для проживання дитини (а.с.9).

Із характеристики учениці Линовицького ліцею Прилуцького району Чернігівської області вбачається, що ОСОБА_1 , 2007 року народження, у Линовицькому ліцеї навчається з грудня 2023 року, проживає із бабусею та дідусем за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 (бабуся), ОСОБА_3 (дідусь) займаються вихованням школярки. ОСОБА_1 є активною ученицею у проведенні годин спілкування, тематичних вечорів. ОСОБА_5 цінує дружбу, серед однокласників та учнів школи користується повагою. Доброзичлива, врівноважена, чемна. Негативних звичок не має. Бабуся та дідусь приділяють належну увагу вихованню внучки, завжди йдуть на контакт, дослухаються до порад і пропозицій (а.с.5, зворот).

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , та зазначив, що приймає участь у вихованні та матеріальному забезпеченні своєї дочки ОСОБА_1 , цікавиться її фізичним, моральним та духовним розвитком. На підтвердження вказаних доводів відповідачем було надано суду:

- довідку Національного університету "Чернігівська політехніка" від 04.04.2024 року № 204/08-779/ВС та довідку ПП фірми "Центр довузівської підготовки" від 24.03.2024 року №1, згідно яких, навчання на підготовчих курсах із математики, української мови та історії України, було оплачено ОСОБА_7 (цивільна дружина відповідача) (а.с.45,46);

- довідку Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №28 Чернігівської міської ради від 03.04.2024 року №04, з якої вбачається, що ОСОБА_1 дійсно навчалась з 01.09.2022 року по 12.12.2023 року в Чернігівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №28 Чернігівської міської ради Чернігівської області; згідно доповідної записки класного керівника 11-А класу ОСОБА_8 , після смерті матері вихованням здобувачки освіти займався батько - ОСОБА_2 ; він відвідував батьківські збори, цікавився навчанням та шкільними справами дочки; батько хвилювався за емоційний стан ОСОБА_6 , тому звертався до шкільного психолога за допомогою, часто телефонував і класоводу, і шкільному психологу (а.с.47);

- довідку від 12.04.2024 року, відповідно до якої ОСОБА_2 у вересні 2023 року звернувся до ОСОБА_9 (викладача англійської мови), з метою записати на підготовку до НМТ з іноземної мови свою дочку ОСОБА_1 , яка з вересня 2023 року відвідувала заняття два рази на тиждень у групі, а з початку грудня 2023 року без попередження перестала відвідувати заняття (а.с.48);

- довідку № 1 від 10.04.2024 року, видану ОСОБА_2 в тому, що він у вересні 2018 року звернувся в модельну школу "Defile Models' City" з приводу запису на навчання своєї дочки ОСОБА_1 , яка з великим задоволенням відвідувала заняття у модельній школі протягом 2018-2023 років, до жовтня місяця, включно; батько своєчасно сплачував благодійні внески, завжди телефонував і приходив до модельної школи, щоб поцікавитися успіхами дочки; особисто оплачував усі фотосесії, яких було немало (а.с.49-50);

- копії платіжних інструкцій про перерахунок коштів позивачу та іншим особам в якості оплати послуг, що їй надавалися;

- копії товарних чеків від 29.09.2023 року та 04.10.2023 року;

- копію виписки АТ КБ "ПриватБанк" по картковому рахунку ОСОБА_2 ;

- копію довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 09.10.2024 року № 5617.

Служба у справах дітей Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо його неповнолітньої дочки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 26.06.2024 року №78 (а.с.104-105). Як вбачається із даного висновку, ОСОБА_2 за час навчання дитини у Линовицькому ліцеї не цікавився її навчанням, розвитком та вихованням, не відвідував батьківські збори, не спілкувався із дирекцією, класним керівником, не приймав участі у громадському житті класу та закладу. За час проживання дитини із бабусею, батько не поцікавився життям та здоров`ям дитини. Батько не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду. Не бачиться із дитиною, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до її внутрішнього світу. Відповідно до пояснень сусідів, вони ні разу не бачили батька дитини, який би міг приїжджати, дізнаватись про її життя, брати участь у її вихованні. Дитина ОСОБА_1 пояснила, що і надалі бажає проживати із бабусею та дідусем, і не проти того, щоб вони були її опікунами.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції не прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_1 , оскільки даний висновок складено без участі батька, на підставі лише повідомлення позивача про її побиття та передчасних висновків. Враховуючи, що відповідач виконує свої обов`язки по утриманню дочки ОСОБА_1 , категорично заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, а також ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Разом з тим, в ході судового розгляду даної справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем недостатньо виконуються батьківські обов`язки щодо виховання дочки, проте, відповідач має бажання і намір це змінити, у зв`язку з чим, судом було попереджено відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_1 .

Переглядаючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року ухвалено судом із порушенням норм права, які регулюють спірні правовідносини та є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції під час дослідження доказів неправомірно надано оцінку доказам, наданим стороною відповідача. Апелянт вказує, що відповідачем не було надіслано для ознайомлення клопотання про допит свідків стороні позивача, суд не врахував, що зазначені свідки по суті є зацікавленими особами, так як є близькими родичами відповідача. За доводами апелянта, письмові докази, квитанції про переказ коштів, були долучені до матеріалів справи із порушенням порядку приєднання доказів, суд першої інстанції надав неправильну оцінку таким доказам, оскільки кошти, які відповідач переводив на картковий рахунок позивача, фактично були не грошима на її утримання, а являлись коштами, які позивач отримувала, як допомогу по втраті годувальника, у зв`язку зі смертю матері. Апелянт стверджує, що відповідач переводив кошти не в повному обсязі, пояснюючи це тим, що він платив за комунальні послуги. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку висновку служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, а також витягу із ЄРДР щодо внесення відомостей про відкриття провадження за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та довідці із закладу охорони здоров`я щодо позивача, оскільки саме ці документи підтверджують безвідповідальність відповідача по відношенню до піклування щодо неповнолітньої дочки. Апелянт стверджує, що судом першої інстанції не враховано того факту, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували закриття кримінального провадження, та не враховано, що батько не знаходився поряд із дочкою під час її лікування, а піклування здійснювали бабуся із дідусем. Доводи апеляційної скарги вказують, що судом першої інстанції не враховано, що поведінка відповідача є досить аморальною. За доводами апелянта, суд першої інстанції невірно застосував практику розгляду спорів Верховним Судом, оскільки справи, вказані у рішенні суду першої інстанції, не є аналогічними. Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не надав належної оцінки твердженням позивача відносно того, що її матір померла на робочому місці, та її смерть визнана нещасним випадком на виробництві, і тому членам родини передбачена страхова виплата, на яку претендує відповідач, що і є причиною його непогодження із позовними вимогами. Апелянт стверджує, що з дня ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції відношення відповідача до дочки не змінилося, з боку відповідача почала проявлятися ще більша зверхність, що впливає на психологічний стан позивача.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 3 (ч.1) Конвенції про права дитини, 20.11.1989 року, (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень статті 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно положень статті 27 Конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч.1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно ч.2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України, яка регламентує підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення наведених вище положень статті 164 Сімейного кодексу України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей), і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні даної категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька і матері, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати, як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 20 березня 2024 року у справі №204/2097/22, провадження №61-951св24, від 07 лютого 2024 року у справі №455/307/22, провадження №61-16965св23, від 22 листопада 2023 року у справі №1915/2789/12, провадження №61-14726св23, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, провадження №61-4014св20, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, провадження №61-13752св19.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду із позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду: від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, провадження №61-16164св23, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22, провадження №61-14340св23, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження № 61-1544св21).

Європейський Суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07.12.2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Європейський Суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення Європейського Суду з прав людини від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України", заява №10383/09, рішення Європейського Суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13).

У справі від 30.06.2020 року (заява №70879/11) Європейський Суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується із висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, провадження №14-327цс18, та Верховним Судом у постановах: від 21 лютого 2024 року у справі №404/9387/21, провадження №61-13425св23, від 19 лютого 2024 року у справі №159/2012/23, провадження №61-15840св23, від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18, провадження №61-1682св22.

Приписами ч.5, ч.6 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ, підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду: від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23, від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21, від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20).

Виходячи із положень ч.6 статі 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, такий висновок має рекомендаційний характер. При цьому, необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який може бути застосовано лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька і матері, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків, тощо. Аналізуючи встановлені факти, у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід, як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Аналізуючи встановлені факти, у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід, як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Приймаючи до уваги наведене вище, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати, як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Згідно роз`яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Служба у справах дітей Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо його неповнолітньої дочки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 26.06.2024 року №78 (а.с.104-105). Як вбачається із даного висновку, ОСОБА_2 за час навчання дитини у Линовицькому ліцеї не цікавився її навчанням, розвитком та вихованням, не відвідував батьківські збори, не спілкувався із дирекцією, класним керівником, не приймав участі у громадському житті класу та закладу. За час проживання дитини із бабусею, батько не поцікавився життям та здоров`ям дитини. Батько не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду. Не бачиться із дитиною, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до її внутрішнього світу. Відповідно до пояснень сусідів, вони ні разу не бачили батька дитини, який би міг приїжджати, дізнаватись про її життя, брати участь у її вихованні. Дитина ОСОБА_1 пояснила, що і надалі бажає проживати із бабусею та дідусем, і не проти того, щоб вони були її опікунами.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції не прийняв до уваги вказаний вище висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він складений без участі батька, на підставі лише повідомлення позивача про її побиття та передчасних висновків. При цьому, судом першої інстанції враховано, що відповідач виконує свої обов`язки по утриманню дитини, категорично заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, а також ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Разом з тим, в ході судового розгляду даної справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем недостатньо виконуються батьківські обов`язки щодо виховання дочки, проте, відповідач має бажання і намір це змінити, у зв`язку з чим, судом було попереджено відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних вище висновків рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги показання свідків, які є родичами відповідача, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.10.2024 року, виходячи із наступного. Відповідно до приписів статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів, а згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стосовно висновку Служби у справах дітей Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області від 26.06.2024 року №78, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що даний висновок органу опіки та піклування не містить в собі безумовних та переконливих доводів щодо доцільності та обов`язковості позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його неповнолітньої дочки ОСОБА_1 . В ході розгляду справи не встановлено: свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо дочки ОСОБА_1 , яке має систематичний та постійний характер; не встановлено також категоричне непроявлення інтересу батька до дитини; не встановлено тих обставин, що особа батька становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, тощо. Вказаний висновок органу опіки та піклування (а.с.105-105,зворот), який було затверджено рішенням виконавчого комітету Линовицької селищної ради №78 від 26.06.2024 року, складено за відсутності відповідача, на підставі пояснень ОСОБА_1 , сусідів, довідки та характеристики із навчального закладу, в якому позивач навчається з грудня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку витягу із ЄРДР щодо внесення відомостей про відкриття провадження за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та довідці із закладу охорони здоров`я щодо позивача, а також відносно того, що відповідачем не надано документів, які б підтверджували закриття кримінального провадження, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року. Оскільки матеріали даної цивільної справи не містять в собі відомостей щодо ухвалення та набрання законної сили вироком суду про визнання винуватим ОСОБА_2 у вчиненні умисного кримінального правопорушення відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , або щодо прийняття органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 за нереабілітуючих підстав.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки твердженням позивача про те, що її матір померла на робочому місці, та її смерть визнана нещасним випадком на виробництві, і тому членам родини передбачена страхова виплата, на яку претендує відповідач, що і є причиною його непогодження із позовними вимогами, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року. Оскільки, як вбачається із матеріалів справи, поведінка відповідача ОСОБА_2 , який заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо дочки ОСОБА_1 , в цілому свідчить про його бажання, як батька дитини, приймати участь у вихованні та спілкуванні із дочкою ОСОБА_1 , і апелянтом не спростовано висновок суду першої інстанції про спроможність та волевиявлення ОСОБА_2 виконувати свої батьківські обов`язки. Судом в ході розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_2 має бажання спілкуватися із дочкою ОСОБА_1 , приймати участь у її вихованні, утримувати її матеріально.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги відносно того, що у справі наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77, 80 ЦПК України, на підтвердження свідомого нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов`язками щодо дочки ОСОБА_1 , яке має систематичний та постійний характер, а також відсутні докази категоричного непроявлення інтересу батька до дитини.

Приймаючи до уваги зазначене вище, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 14.10.2024 року, ухваленого відповідно до норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих фактичних обставин, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи, і на які учасники судового розгляду справи посилались, як на підставу своїх доводів та заперечень.

За даних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.10.2024 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 жовтня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 10.03.2025 року.

Головуючий: Судді: