Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/2310/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.03.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Леньо В.В., секретар судового засідання Казимірська Н.В., за участі представника позивача адвоката Лапчак І.Я., представника відповідача адвоката Пилипчук Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про визнання права власності за набувальною давністю.

Ухвалою від 03.06.2024 року замінено первісного співвідповідача ОСОБА_6 на її правонаступника ОСОБА_4 .

Згідно позовних вимог позивач ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житлову квартиру по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 31.08.2016 року позивач згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Лапчак Г.І. за реєстром 1672, набув у власність від ОСОБА_5 квартиру в АДРЕСА_1 , за яку він сплатив продавцю 25000 тисяч доларів США, що станом на 05.04.2024 року становило 975 500 гривень.

14.01.2024 року позивач дізнався про розгляд Виноградівським судом (підготовче засідання закрито а справа призначена до розгляду по суті) справи №299/7791/23, за позовом ОСОБА_3 про витребування у позивача квартири.

До 08.06.1993 року власником квартири була Виноградівська міська рада, яка згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Виноградівською держнотконторою 08.06.1993 року за реєстром 1089, відчужило квартиру ОСОБА_7 , який з 1984 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . 08.06.1993 року квартира стала об`єктом права спільної власності подружжя. Шлюб припинився 17.05.2002 року внаслідок смерті титульного власника квартири ОСОБА_7 .

Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину кварти. Спадкоємцями першої черги, які подали заяви про прийняття спадщини є відповіді у справі. Однак, рішенням суду від 26.07.2010 року по справі №2-1075/10 єдиним власником квартири визнано ОСОБА_2 .

Вона згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Лапчак Г.І. 18.08.2010 року за реєстром 3493, продала квартиру ОСОБА_8 , який згідно договору дарування, посвідченого нотаріусом Матій А.В. 19.04.2016 року за реєстром 1378 подарував її ОСОБА_5 , а вона 31.08.2016 року продала її позивачу.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року по спраі №2-1075/10 рішення суду від 26.07.2010 року скасовано.

Отже 14.01.2024 року, позивач дізнався, що набуте з дотриманням всіх правил 31.08.2016 року право власності на квартиру похідним способом, яке породжувало у набувача і третіх осіб впевненість у повній бездоганності його набуття, на ділі мало такий дефект (рішення суду по справі №2-1075/10 і 26.07.2010 року), який спростовує сам факт набуття.

Скасування 19.12.2022 року апеляційним судом цього рішення, проявило цей дефект в правовій системі, наслідком чого є:

- підтвердження судом нікчемності і не існування для правопорядку навіть на протязі 1 секунди чи двадцятої долі сотої її частини, скасованого рішення і тих наслідків, які бажав досягти суб`єкт, що його виніс;

- нікчемність подальших актів з цим майном (купівля і дарування) - не власник не може / не здатен перенести власність на чуже майно на позивача / його правопопередників;

- володіння позивача не грунтується на волі власника;

- володіння позивача є безтитульним, тобто таким фактичним володінням яке не спирається на будь яку правову підставу володіння чужим майном.

- на лице з 2002 року стан тривалої невизначеності правового становищаі квартири, адже ні відповідачі ні позивач не мають власності на неї.

В заяві, посвідченій приватним нотаріусом Гонтар Л.I. за реєстром №669, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи №299/7791/23, спадкоємцем померлої у 2005 році ОСОБА_6 вказана її дочка ОСОБА_4 .

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (її спадкоємець ОСОБА_11 ), стали спадкоємцями у 2002 році, однак до цього часу не перетворили свої спадкові права у власність і квартиру. Це саме стосується і ОСОБА_2 .

Таким чином, згідно Постанов Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 року в справі №922/1574/17 ОСОБА_9 , яка не визнає право власності позивача, ОСОБА_4 , яка своєю заявою ставить його під сумнів та ОСОБА_2 , як співвласник майна, мають бути відповідачами у справі.

З набранням у 2010 році сили скасованим рішенням суду, квартира попала в цивільний оборот. Набуваючи її у власність позивач був впевнений, що він дійсний власник і не знав, що його правопопередник набув її у власність з дефектом відсвого правопопередника, а той від свого і так далі, аж до скасованого рішення суду. Доказування бездефектного набуття власності у ланцюгу набуття (аж до безкінечності) створює труднощі для цивільного обороту, оскільки з плином часу деякі факти взагалі доказати неможливо.

Тому, таке розслідування обмежується правопорядком певним строком вказаним у ст.344 ЦК України, після спливу якого, при умові, що дійсний власник/власники не вчиняє ніяких дій, всі дефекти набуття вважаються виправленими, а фактичне користування квартирою трансформується в дійсне право власності.

Для захисту таких учасників обороту від недобросовісних осіб, що вважають себе власниками/господарями, але більше 20 років не здійснюють догляд і утримання свого, правопорядок передбачив інститут набувальної давності, існування якого зумовлено суспільною користю, для того, щоб деякі речі довго, ледве не постійно, не перебували у стані, коли питання про власність на них не вияснено, оскільки для відшукання своїх речей добросовісним господарям достатньо встановленого строку.

Тому, позивач є суб`єктом, який після прояву дефекту його набуття похідним способом, може набути право власності на квартиру первинним способом - по набувальній давності. Таке набуття здійснюється ним незалежно від волі дійсних власників, а в силу об`єктивного факту спливу часу і тих суб`єктивних вимог, які були виконані самим набувачем/позивачем. Зокрема:

1) Позивач фактично панує над квартирою в поєднанні з наміром панувати над нею як над своєю власною, тобто володіє не по договору;

2) Позивач добросовісний, в момент укладення договору купівлі-продажу квартири і заволодіння нею на цій підставі він вважав, що став власником квартири, оскільки набув її від власника. Тобто він був впевнений у відповідності присвоєння ним квартири згідно приписів закону. Доки не доведено зворотнє, добросовісність позивача презюмується.

Володіння вважається добросовісним, якщо особа, отримуючи його, не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстави набуття права власності; володіння по давності визнається відкритим, коли особа не приховує факт знаходження квартири у її володінні, а вжиття нею дій по забезпеченню її збереження не свідчить про приховування квартири.

3) Позивач заволодів квартирою на законній підставі в якості покупця. Тобто підставою заволодіння був правочин купівлі-продажу. Ця обставина, сама по собі здатна встановити власність. Цей спосіб набуття на лице, при цьому з усіма умовами його дійсності: є нотаріально посвідчений договір її купівлі вчинений між дієздатними особами, сплата за неї ціни і передача її покупцю. Позивач помилявся лише щодо права власності на неї у продавця. Це саме стосується і його правопопередників ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які володіли квартирою як своєю власною.

4) Квартира є об`єктом, що може набуватись по давності.

5) Позивач набувши володіння похідним способом від ОСОБА_12 і ОСОБА_13 з урахуванням їх володіння, більше 10 років володіє квартирою і це володіння не переривалось протягом всього строку набувальної давності передбаченої ст.344 ЦК України.

Позивач, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не знали/не могли знати про проявлений у правовій системі у 2022 році дефект (скасоване судове рішення), і набуваючи її у володіння помилково вважали, що набули її у власність: покладаючись на авторитет судового рішення, об`єктивні дані публічних державних речових реєстрів та дії уповноважених державою осіб (нотаріусів) які декілька разів посвідчували перехід повного права власності на квартиру до добросовісних учасників цивільного обороту.

Відповідачі, знаючи з 2002 року, що квартира входить до складу спадкової маси, більше 20 років не проявляли інтересу до неї і прав власності на неї до цього часу не оформили.

Позивач (який є сингулярним правонаступником ОСОБА_8 та ОСОБА_5 ) заволодів квартирою з переконанням, що його володіння не порушує нічиїх прав, більше 10 років (з урахуванням правопопередників) володіє квартирою як своєю власною, проживає в ній, приймає міри до її збереження, несе тягар її утримання і сплачує комунальні платежі.

Таким чином, його давнісне володіння є добросовісним, оскільки він/його правопопередники, здійснювали замість власника його права і обов`язки, пов`язані з володінням і користуванням цією квартирою, що зумовлювалось станом тривалої невизначеності правового становища квартири.

За таких обставин, а також, у зв`язку з тривалою бездіяльністю відповідачів, як учасників цивільного обороту, не оформивших у розумний строк право власності на квартиру, для позивача не повинна виключатись можливість її набуття у власність, на підставі передбаченій ст. 344 ЦК України.

Така позиція позивача підтверджується правовою позицією ВС. Позиція Верховного Суду, справа № 607/21758/19 провадження № 61- 18513св20 від 22 лютого 2021 року.

«.. .Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має прав® на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого прав власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визнане законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і за таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволоді майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власнісість. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобт об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Пилипчук Л.М. подано до суду письмові пояснення (а.с.44-48), згідно яких вважає, що даний позов не може бути задоволений і у задволенні такого посить відмовити.

Доводи зводяться до того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Позивач 31.08.2016 року по договору купівлі-продажу набув у власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Тобто, на сьогоднішній день ОСОБА_1 є власником майна, право на яке він просить визнати за набувальною давністю, що по своїй суті є абсурдним. Або ж, виходячи з пред`явленого позову, ОСОБА_1 фактично визнає, що майно набуто ним в не зовсім законний спосіб.

Окрім того, ОСОБА_1 стверджує, що придбав квартиру за 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, що не відповідає дійсності, та викликає сумніви в правомірності стверджень позивача.

Відповідно до п.4 договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського (нині Берегівського) районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Ганною Іванівною (реєстровий номер 1672) продаж квартири вчинявся за 122 391,00 (сто двадцять дві тисячі триста дев`яносто одну ) грн., дана вартість відповідає визначеній п.5 вартості зазначеній у Звіті про експертну оцінку об`єкту нерухомості, виконаному Комунальним підприємством «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» від 30.08.2016 року. Ідентифікатор за базою ФДМУ - 82016145.

Відповідно до відомостей що містяться на сайті Мінфіну (https://index.minfin.com.ua/ua/exchange/archive/2016-08-31/), курс дол..США станом на 31.08.2016 становив 2565,2241 грн. за 100 дол.США.

Відтак, 122391,00 грн. за офіційним курсом станом на 31.08.2016 становить 4771,16 дол.США. Що більш ніж в 5 раз менше ніж зазначено позивачем в позовній заяві.

Щодо інституту набувальної давності слід зазначити наступне.

Згідно з положеннями ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч.1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23).

З огляду на зазначене, зважаючи на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.08.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського (нині Берегівського) районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Ганною Іванівною (реєстровий номер 1672) не сплив термін 10 років, та на сьогоднішній день квартира за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у власності позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги останнього є абсурдними, алогічними, такими що не ґрунтуються на жодній нормі матеріального права.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лапчак І.Я. заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Позовні вимоги просив задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Пилипчук Л.М. щодо задоволення позовних вимог просила відмовити з підстав, викладених у поданих поясненнях.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, проте подала до суду письмову заяву про розгляд вказаної справи без її участі. Позовні вимоги не визнає, просила у задоволенні позову відмовити (а.с.53).

Інші учасники у судове засідання не з`явилися. Судом вживалися всі можливі дії щодо повідомлення їх про розгляд справи. Справу розглянуто за їх відсутності.

У судовому засіданні досліджено наступні докази:

копія паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3),

відомості з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.3 зв.),

карта фізичної осіб платника податків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4),

довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12АА? №707032 від 09.01.2024 року, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано інвалідом другої групи безтерміново (а.с.5),

постанова Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року у справі №2-1075/10 (а.с.6-7зв.),

копія договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним ноніусом ОСОБА_14 31.08.2016 року за реєстом 1672 (а.с. 8-9),

інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №67388192 від 06.09.2016 року щодо об`єкта за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10-10зв.),

договір дарування квартири в АДРЕСА_1 від 20.04.2016 року (а.с.11-11 зв.),

договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним ноніусом ОСОБА_14 18.08.2010 року за реєстом 3493 (а.с. 12-12 зв.),

договір купівлі-продажу квартири в АДРЕСА_1 від 08.06.1993 року (а.с.13-17),

рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2010 року справа №2-1075/10 (а.с.17-17 зв.),

Витяг про реєстрацію у права власності на нерухоме майно №27038403 від 17.08.2010 року (а.с.18),

довідки, видані ОСОБА_1 про відсутність заборгованості за комунальні послуги за об`єктом АДРЕСА_1 (а.с.19, 20),

заява ОСОБА_4 щодо спадкування від 02.04.2024 року (а.с.27),

лист Виноградівського відділу ДРАЦС у Берегівському районі Закарпатської області щодо відсутності відомостей про розірвання шлюбу відносно ОСОБА_7 (а.с.28).

Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 статті 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті 78 ЦПК України).

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2010 року (справа №2-1075/10) позов ОСОБА_2 до Виноградівської міської ради про встановлення права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.17-17 зв.).

Вказану квартиру ОСОБА_2 зареєструвала за собою, що стверджується Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № витягу 27038403 від 17.08.2010 року (а.с.18).

18.08.2010 року ОСОБА_2 продала вказану квартиру в АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , що стверджується договором купівлі продажу від 18.08.2010 року (а.с.12-12 зв.).

19.04.2016 року ОСОБА_8 подарував вказану квартиру в АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , що стверджується договором дарування від 19.04.2016 року (а.с.11-11 зв.).

31.08.2016 року ОСОБА_5 продала вказану квартиру в АДРЕСА_1 відповідачу у даній справі ОСОБА_1 , що стверджується копією договору купівлі продажу від 31.08.2016 року (а.с.8-9).

Згідно висновку про вартість майна №1281361_30082016_145 від 30.08.2016 року ринкова вартість квартири в АДРЕСА_1 на дату оцінки 30.08.2016 року становть 122391 грн. (а.с.108 т.1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №67388192 від 06.09.2016 року щодо об`єкта за адресою АДРЕСА_1 власником зазначено ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 (а.с.10-10зв.).

Вказаною житловою квартирою позивач користується, за вказаною адресою зареєстрований, сплачує комунальні платежі (а.с.3 зв., 20, 21).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Виноградівського районного суду від 26.07.2010 року скасовано. У позові ОСОБА_2 до Виноградівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено (а.с.6-7 зв.).

Суд констатує, що позивачем подано позов про визнання права власності за набувальною давністю. Вказані правовідносини врегульовані нормами ЦК України.

Предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Так, згідно ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває права власності на це майно (набувальна давність).

Відповідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

На підставі ч.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

Безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Матеріалами даної справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу житлової квартири в АДРЕСА_1 набув у власність вказану квартиру, здійснив реєстрацію такого права у відповідних реєстрах, зареєстрував у вказаній квартирі своє місце проживання, сплачує комунальні послуги.

Отже, позивач ОСОБА_1 є титульним власником квартири в АДРЕСА_1 з 31.08.2016 року.

З огляду на зазначене, зважаючи на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.08.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Г.І. за реєстровим № 1672 квартира за адресою АДРЕСА_1 , перебуває у власності позивача ОСОБА_1 , підстави для визнання за ним права власності на цю ж квартиру за набувальною давністю в порядку ст.344 ЦК України відсутні.

За вказаних обставин позов є безпідставний та задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 визнаний інвалідом другої групи безстроково.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У зв`язку із звільненням позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору як інваліда другої групи, судові витрати слід покласти за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на житлову квартиру по АДРЕСА_1 відмовити.

У зв`язку із звільненням позивача ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір як інваліда другої групи, судові витрати покласти за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рі шення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 12.03.2025 року

ГоловуючийВ. В. Леньо