ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/688/25 Справа № 172/2328/23 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Попаснянської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Попаснянської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час воєнного стану були прийняті декілька нормативно-правових актів, що визначають головні особливості процедури спадкування в цей особливий період. Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 заведена в Черкаській районній державній нотаріальній конторі за №70906768 та номером у нотаріуса 348/2023. Єдиним спадкоємцем першої черги спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 , який фактично прийняв спадщину, оскільки був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем на час її смерті, є її син ОСОБА_1 . На час смерті ОСОБА_2 належав житловий будинок за АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса Черкаської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зі змісту вказаної постанови слідує, що не можливо визначити інших спадкоємців, які постійно проживали разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини через відсутність документа, який би містив актуальну інформацію та відсутня інформація про реєстрацію в електронних реєстрах речового права на спадкове майно. Отримання інформації в органах БТІ є неможливим у зв`язку з припиненням діяльності Комунального підприємства Попаснянське районне бюро технічної інвентаризації. Саме ця обставина стала підставою для звернення до суду. Вважає, що спору відносно спадкового майна не існує. Просить суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 в порядку спадкування (а.с.1-4).

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Попаснянської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області про визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено (а.с.121-123).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду 1 інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.75-78).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 01.06.2023 року.

Спадкова справа після померлої ОСОБА_2 , заведена в Черкаській районній державній нотаріальній конторі за №70906768, номер у нотаріуса 348/2023 від 07.07.2023 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є не обґрунтовані й недоведені, а позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свої позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Так, згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК Ураїни у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 - мовою оригіналу, придбала будинок, житловою площею 23, 1 кв. м. з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.1975 року, що було зареєстровано в органах БТІ.

Згідно технічного паспорту від 02.06.1989 року, складеного на замовлення Правило ОСОБА_4 , площа будинку була самовільно збільшена та самовільно побудовані приміщення літньої кухні, гаражу та сараю. Відомості щодо узаконення зазначених змін та їх державної реєстрації матеріали справи не містять.

Також, відповідно до змісту позовної заяви, позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування після померлої матері ОСОБА_2 , про що надає копію свідоцтва про смерть на ім`я ОСОБА_2 . При цьому, на підтвердження родинних стосунків долучає копію свідоцтва про його народження, де його матір`ю зазначено ОСОБА_5 .

Крім того, суд 1 інстанції вірно зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо кола спадкоємців, що унеможливлює належним чином встановити коло осіб, яких (не)слід залучити до участі у справі. При цьому, посилання апелянта, що зареєстровані в будинку на час смерті спадкодавця особи не є спадкоємцями 1 черги належними доказами не підтверджено.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, з яким колегія суддів погоджується та приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції є обґрунтованим, відповідає нормам матеріального права, оскільки позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошена 26 лютого 2025 року.

Повний текст постанови складено 10 березня 2025 року.

Судді: