ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/58/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/11454/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року (ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 04 жовтня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_3 (далі - позивач, апелянт), в інтересах якого діє адвокат Коцюба Н.Я., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення грошових коштів.

Позов мотивовано тим, що весною 2023 року ОСОБА_3 домовився з відповідачем ОСОБА_4 про продаж йому пшениці та сої. Відповідно до усної домовленості ОСОБА_4 придбав у позивача ОСОБА_3 21 тонну 580 кг пшениці по ціні 5500.00 грн за 1 тонну на загальну суму 118690.00 грн та 8 тонн 800 кг сої по ціні 400 дол. США за 1 тонну на загальну суму 3520 дол. США.

Пшеницю та сою відповідач забрав, але за них з позивачем не розрахувався. Натомість надав продавцю ОСОБА_3 розписку, в якій вказав, що кошти за товар в сумі 118690.00 грн за пшеницю та 3520.00 дол США за сою поверне до 01 червня 2023 року. Проте, станом на квітень місяць 2024 року ОСОБА_4 за товар не розрахувався та кошти в термін, зазначений в розписці, не ОСОБА_3 повернув.

Позивач звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, однак ОСОБА_4 не повертає ні кошти, ні придбану продукцію. Відповідач не відповідає на телефонні дзвінки та ухиляється від виконання своїх зобов`язань, зазначених в розписці. Позивач вважає, що надана відповідачем розписка не свідчить про укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а свідчить про отримання відповідачем зерна, його кількість та ціну, яке він зобов`язався повернути, однак не виконав взятого на себе зобов`язання.

На підставі статті 1212 ЦК України ОСОБА_4 безпідставно набув майно в сумі 301837.12 грн, виходячи із вартості зернової продукції, відображеної на сайті https://tripoli.land/ua, яким відслідковується цінова політика агропродукції в Україні. Згідно даних сайту середня вартість за 1 тонну пшениці на травень місяць 2024 року становить 6544 грн за тонну, а вартість сої становить 18252 грн за тонну. Відповідно вартість 21580 кг пшениці становить 141219.52 грн, а вартість 8800 кг сої становить 160617.60 грн.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути із ОСОБА_4 на його користь вартість безпідставно набутого майна в сумі 301837.12 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Коцюба Н.Я., подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року у справі 607/17419/23, яким встановлено, що розписка не свідчить про укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу, а підтверджує отримання відповідачем зерна, його кількість та ціну, яке він зобов`язався повернути, однак цього не зробив, що є підставою для застосування статті 1212 ЦК України.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Крім того, 24 січня 2025 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивача Коцюби Н.Я. через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача та в якій зазначено, що представник підтримує подану апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

За змістом розписки без дати, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_1 , виданий, виданий Тернопільським МУ УДМС 16 січня 2016 року, взяв у ОСОБА_3 , жителя с. Купчинці, 21580.00 кг пшениці по ціні 5500.00 грн за 1 тонну на загальну суму 118690 грн та 8800.00 кг сої по ціні 400.00 дол США за 1 тонну, на суму 3520.00 дол. США. Зобов`язався їх віддати до 01 червня 2023 року. Проживає по АДРЕСА_1 .

У вересні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовною заявою (справа №607/17419/23) до ОСОБА_4 про стягнення коштів, у якій просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь грошові кошти в сумі 118690.00 грн та 3520.00 дол. США за придбані пшеницю та сою.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року у справі №607/17419/23 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовлено.

Судовим рішенням у справі №607/17419/23, яке набрало законної сили 30 квітня 2024 року, встановлено наступне: «за змістом розписки без дати, ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 21580.00 кг пшениці по ціні 5500.00 грн за 1 тонну на загальну суму 118690 грн та 8800.00 кг сої по ціні 400.00 доларів США на суму 3520.00 доларів США. Зобов`язався їх віддати до 01 червня 2023 року. Тобто, розписка не свідчить про укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а про отримання відповідачем зерна, його кількість та ціну, яке він зобов`язався повернути, однак цього не зробив. Отож, якщо звертатися до змісту наданої в обґрунтування позову розписки, ОСОБА_4 безпідставно набув належне ОСОБА_3 майно, яке має повернути, а саме 21580.00 кг пшениці по ціні 5500.00 грн за 1 тонну на загальну суму 118690 грн та 8800.00 кг сої по ціні 400.00 доларів США на суму 3520.00 доларів США, що є підставою для застосування статті 1212 ЦК України».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення, є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава, встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів:

1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи;

2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо:

1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами;

2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 посилався на те, що станом на квітень місяць 2024 року ОСОБА_4 в обумовлений в розписці термін не повернув ні отриману зернову продукцію, ні кошти.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що ОСОБА_3 у вересні 2023 року вперше звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із позовною заявою (справа №607/17419/23 до ОСОБА_4 ) про стягнення коштів, мотивуючи тим, що відповідач ОСОБА_5 не оплатив позивачу кошти за придбану пшеницю та сою в сумі та в термін, які зазначені відповідачем в розписці.

Однак, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року у справі №607/17419/23 в задоволенні позовних вимог відмовлено виходячи з того, що ОСОБА_4 безпідставно набув належне ОСОБА_3 майно, яке має повернути, а саме 21580.00 кг пшениці по ціні 5500.00 грн за 1 тонну на загальну суму 118690 грн та 8800.00 кг сої по ціні 400.00 доларів США на суму 3520.00 доларів США, що є підставою для застосування статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц.

Суд першої інстанції не врахував, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року у справі №607/17419/23 вже надано правову оцінку та встановлено правову природу правовідносин, які виникли за змістом розписки без дати, складеною ОСОБА_4 , зокрема, що вказана розписка не свідчить про укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а є підставою для застосування статті 1212 ЦК України.

З огляду на викладене, помилковим є висновок місцевого суду, що у даній справі позивачем ОСОБА_3 не доведено безпідставне набуття відповідачем ОСОБА_4 спірного майна, вартість якого він просить йому відшкодувати, оскільки рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2024 року у справі №607/17419/23 набрало законної сили, а тому факти, установлені цим судовим рішенням, є обов`язковими при розгляді цієї справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що за змістом розписки ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 21580.00 кг пшениці по ціні 5500.00 грн за 1 тонну на загальну суму 118690 грн та 8800.00 кг сої по ціні 400.00 дол США за 1 тонну, на суму 3520.00 дол. США та зобов`язався їх віддати до 01 червня 2023 року.

Отже першочергово слід з`ясувати та встановити факт наявності або відсутності зазначеного майна в натурі та можливості/неможливості його повернення позивачу.

Така позиція підтверджується сталою практикою Верховного Суду викладеною, зокрема, в постановах від 20 жовтня 2020 року у справі №910/13503/19, від 16 грудня 2020 року у справі №336/2836/18.

Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно статті 185 ЦК України споживною є річ, яка внаслідок одноразового її використання знищується або припиняє існувати у первісному вигляді. Неспоживною є річ, призначена для неодноразового використання, яка зберігає при цьому свій первісний вигляд протягом тривалого часу.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 агропродукцію (пшеницю та сою), яку останні оцінили 118690.00 грн та 3520.00 дол. США відповідно, вказане майно чи грошові кошти не повернуто до 01 червня 2023 року.

Таким чином оскільки спірні правовідносини виникли у 2023 році, агропродукція не є товаром тривалого зберігання та призначена для одноразового використання, не зберігає при цьому свій первісний вигляд та властивості протягом тривалого часу, та сторони у даній справі визначили вартість такого майна, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_4 зобов`язаний відшкодувати вартість безпідставно набутого майна, яка визначена на момент розгляду судом справи.

Вартість 21580.00 кг пшениці сторони оцінили у розмірі 118690.00 грн, а вартість 8800.00 кг сої - у розмірі 3520.00 дол США, що в еквіваленті станом на 24 лютого 2025 року за курсом НБУ (100 доларів США - 4159 грн) складає 146396.80 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що існують правові підстави для часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартості безпідставно набутого майна в сумі 265086.80 грн (118690 + 146396.80), оскільки така вартість агропродукції визначена сторонами.

У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким позовну заяву слід задоволити.

Відповідно до частини тринадцять статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно пенсійного посвідчення серія НОМЕР_2 від 23 березня 2016 року, виданого Пенсійним фондом України вбачається, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ (другої) групи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Матеріалами справи встановлено, що ціна позову у даній справі становила 301817.12 грн, однак судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 на суму 265086.80 грн, що становить 87.83 % ціни позову.

Ставка, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, становила 3018.17 грн (за позовну вимогу майнового характеру).

Зважаючи на те, що позов задоволено частково, в силу статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам - 87.83% від 3018.17 грн, що становить 2650.85 грн.

Згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду (п.6 ч.2) справляється судовий збір та оплачується у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, що в даному випадку становила 4527.25 грн.

Зважаючи на те, що апеляційним судом позов задоволено частково, в силу статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно задоволеним позовним вимогам (87.83% від 4527.25 грн), що становить 3976.28 грн.

Оскільки ОСОБА_3 , на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з ОСОБА_4 стягуються судові витрати на користь держави.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що слід стягнути ОСОБА_4 на користь держави 6627.13 грн судового збору за розгляд даної справи.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна шляхом стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість безпідставно набутого майна в сумі 265086 (двісті шістдесят п`ять тисяч вісімдесят шість) гривень 80 копійок.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 6627 (шість тисяч шістсот двадцять сім) гривень 13 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 06 березня 2025 року.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: с.Купчинці Тернопільського району Тернопільської області.

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Головуючий: О.З. Костів

Судді: М.В. Хома

Н.М. Храпак