КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1479/2025
справа №361/5446/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Радзівіл А.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів в порядку регресу, -

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення грошових коштів в порядку регресу.

Вимоги позову мотивує тим, що позивачка є співвласником 2/3 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 є співвласником 1/3 частини вказаного нежитлового приміщення, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

29 травня 2018 року ОСОБА_2 зареєстровано одноособове право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором з актом прийому-передачі.

Після зміни власника вказаного нежитлового приміщення відповідач на дотримання пункту 11 частини 2 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" не повідомив про цей факт виконавців комунальних послуг і відповідно не уклав нових договорів, як новий власник нерухомого майна.

Стверджує, що відповідач навмисно ухилився від утримання належного йому майна і відповідно не уклав договори про надання комунальних послуг. Нарахування плати за комунальні послуги з теплопостачання, водопостачання, водовідведення та абонентських сплат за обслуговування Комунальним підприємством "Броваритепловодоенергія" здійснено на ім`я ОСОБА_1 у відповідності до раніше укладених договорів.

Загальна сума коштів фактично сплачених позивачкою за комунальні послуги по нежитловому приміщенню за адресою: АДРЕСА_1 за період, коли власником нежитлового приміщення був відповідач, з 01 червня 2018 року по 01 травня 2023 року складає 64 257,77 гривень.

Ураховуючи, що новий власник приміщення ОСОБА_2 з 28 травня 2018 року відмовився брати участь у витратах на комунальні послуги, що є обов`язковим, відтак позивачка як колишній власник, здійснила їх самостійно у відповідності до укладених раніше договорів з комунальним підприємством "Броваритепловодоенергія".

02 травня 2023 року позивачка та ОСОБА_3 поновили своє право власності на нежитлове приміщення відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №361/9404/20 від 27 липня 2022 року, відтак у позивачки виникло право вимагати від ОСОБА_2 відшкодування понесених нею витрат у судовому порядку шляхом звернення до суду з позовом про примусове стягнення з колишнього власника, який відмовився нести тягар утримання майна.

Позивачка уважає, що у неї виникло право стягнення сплачених коштів з відповідача в порядку регресу, оскільки у цьому випадку ОСОБА_2 є винною особою, який ухилився від сплати комунальних послуг за належне йому нерухоме майно з 29 травня 2018 року по 02 травня 2023 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 64 257,77 гривень в порядку регресу за сплачені комунальні послуги.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073,60 гривень.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм процесуального права, необ`єктивність та необґрунтованість рішення.

Вказує, що суд першої інстанції проігнорував істотну обставину у справі, а саме утримання позивачкою майна, що належить відповідачу.

Позивачка під час судового розгляду звернула увагу суду на те, що за період з 28 травня 2018 року по 02 травня 2023 року під час цивільно-правового спору за право власності на вказане нежитлове приміщення позивачка була вимушена сплачувати за послуги теплопостачання та абонентське обслуговування, що є обов`язковими платежами. Відповідач не укладав відповідні договори з комунальним підприємством "Броваритепловодоенергія" як новий власник нежитлового приміщення, тому не сплачував за теплопостачання належного йому нежитлового приміщення.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав правового висновку щодо не виконання відповідачем свого обов`язку по утриманню майна.

Суд першої інстанції не перевірив чи були наявні перешкоди у відповідача щодо користування та розпорядження його нерухомим майном за вказаний період. Не надав правового висновку щодо визначення особи, яка повинна сплачувати вказані комунальні послуги за період, коли власником був ОСОБА_2 , що призвело до невизначеності щодо сплати боргу за теплопостачання, що виник у зазначений період.

Судом першої інстанції проігноровано те, що відповідач, як новий власник приміщення, уклав Договір на постачання електричної енергії з ТОВ «Київська обласна Енергопостачальна компанія» за № 420083223 від 09 квітня 2019 року, як зазначено в листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг за № 31843/20.4/9-23.

У серпні 2020 року у відповідача виникла заборгованість за користування електричною енергією в сумі 35335,89 гривень і ТОВ "Київська обласна Енергопостачальна компанія" звернулась до суду із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №361/5266/20 стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість за спожиту електроенергію, пеню, три відсотки річних та інфляційні втрати.

Не погоджується з твердженнями суду першої інстанції про те, що виписка по рахунку не є належним доказом по нарахуванням за особовим рахунком.

Зазначає, що не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачка необґрунтовано посилається на положення статті 1191 ЦК України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на правові висновки, викладені у постановах №521/3743/17-ц від 13 березня 2019 року, №686/6276/19 від 01 вересня 2020 року, №905/2009/15 від 06 квітня 2017 року, №761/6313/14 від 16 листопада 2016 року, № 206/837/15 від 14 грудня 2016 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що не зважаючи на обізнаність переходу права власності на нежитлове приміщення, позивачка продовжувала виконувати умови укладених між нею як споживачем, та виконавцем послуг, договорів, та не зверталась із заявами про розірвання таких договорів до виконавців наданих послуг.

Також суд зазначив, що позивачка не надала доказів того, що зазначеним нежитловим приміщенням у вказаний період користувався відповідач, отримував зазначені вище комунальні послуги, що також спростовується наданими відомостями (витягом) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із найменуванням юридичної особи "СІГ СЕРВІС" від 01 липня 2023 року (одним із засновників є ОСОБА_1 ), а також відомостями (витягом) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань із найменуванням юридичної особи "Соціально-інвестиційна група" від 14 серпня 2023 року (керівником зазначена ОСОБА_1 ).

В матеріалах справи відсутні докази, що у зазначений позивачем період призупинялась діяльність юридичних осіб, визначених у вказаних відомостях за адресою Київська область, м. Бровари, вул. Гагаріна, 11, оф. 1, що свідчить про те, що споживачем наданих послуг відповідно до умов договорів є ОСОБА_1 .

Також суд зазначив про помилкове посилання позивачки на положення статті 1191 ЦК України, оскільки така регулює право зворотної вимоги до винної особи, особи, яка відшкодувала шкоду у розмірі виплаченого відшкодування.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , є співвласником 2/3 частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 є співвласником 1/3 частини вказаного нежитлового приміщення, що підтверджується даними свідоцтва про право власності на житло та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №8968320 від 16 листопада 2005 року (а.с. 6-7).

У 2009 році між ОСОБА_1 та КП КОР "Бровариводоканал" укладений договір на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод.

Згідно пункту 1.3 абонент взяв на себе зобов`язання своєчасно сплачувати за надані йому послуги з водопостачання та водовідведення, належно експлуатувати водопровідні та каналізаційні мережі, пристрої та прилади на них, які перебувають у нього на балансі, відповідно до цього договору та Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації міст і селищ України.

Згідно пункту 13 договору такий укладений строком на 5 років з 2009 року по 31 грудня 2013 року і набуває чинності з моменту його підписання. Договір уважається переукладеним на новий строк на тих же умовах, якщо за один місяць до його припинення жодна із сторін не заявить про закінчення строку його дії (а.с. 12).

18 серпня 2013 року між Комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем житлового будинку, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, централізованого опалення та ліквідації аварій у внутрішньобудинкових мережах, а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором. Технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем по цьому договору включає в себе обслуговування загальнобудинкових мереж та арматури на них та регулювання споживання житлово-комунальних послуг, які розміщені в межах будинку, споруди.

Згідно пункту 8.1 договору договір набирає чинності з 18 квітня 2013 року та діє протягом терміну користування (оренда, власність тощо) споживачем об`єктом, який зазначений в додатку №1 до цього договору, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Згідно даних додатку №1 до договору об`єктом надання послуг є нежитлове приміщення 51,4 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-10).

Згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав №331196685 від 04 травня 2023 року убачається, що 29 травня 2018 року право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 13).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Державний реєстратор виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Чижевська З.В., про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання права власності задоволено, скасовано запис №26421724 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про проведену державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 51,4 кв.м за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106 (а.с. 14-18).

02 травня 2023 року позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 зареєстрували право на нежитлове приміщення відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2022 року, що підтверджується даними з Державного реєстру речових прав №331213239 від 04 травня 2023 року та №331213543 від 04 травня 2023 року (а.с. 19-20).

01 червня 2023 року Комунальним підприємством Броварської міської ради Броварського району Київської області "Броваритепловодоенергія" та ОСОБА_1 підписано заяви-приєднання: до індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення; до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії; до індивідуального договору про надання послуги з постачання гарячої води (а.с.28-30).

Згідно даних витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань убачається, що за адресою Київська область, місто Бровари, вулиця Гагаріна, 11, офіс 1 зареєстровано Обслуговуючий кооператив "СІГ СЕРВІС" () та Підприємство об`єднання громадян (Релігійної організації, Профспілки) () (а.с. 49-54).

Звертаючись до суду із позовом, позивачка обґрунтовувала позовні вимоги тим, що в період з травня 2018 року по серпень 2022 року право власності на об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за ОСОБА_2 . Отже, відповідач, як власник нерухомого майна мав нести витрати на його утримання, проте не виконував цього обов`язку, отже таку оплату здійснила позивачка.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати комунальних послуг, позивачці завдано шкоду, оскільки за період з 01 червня 2018 року по 01 травня 2023 року позивачкою сплачено за комунальні послуги 64 257,77 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею виконувався обов`язок за боржника ОСОБА_2 із сплати комунальних послуг, нарахованих за період з 1 червня 2018 року по 1 травня 2023 року.

Надані позивачкою довідки про стан розрахунків по договорам №218 (822ТГ); №50218 (822ВБС); №218 (822 АП); №431.0 Т (822 ВК); №431.0 Т (822 АПВК) (а.с. 21-27) не є належними та допустимими доказами, оскільки не містять даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи.

Зокрема, вказані довідки не містять інформації про особу платника, цільове призначення коштів (погашення боргу чи платіж за конкретний період), даних про адресу нерухомого майна, а також договорів, посилання на які міститься в довідках.

Окрім того, не надано жодних фінансових документів на підтвердження факту здійснення розрахункових операцій безпосередньо позивачкою у зв`язку із виконанням обов`язку за відповідача.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини 2 та 3 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Таким чином, у процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права. При цьому, суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на висновки, викладені в постановах суду касаційної інстанції, оскільки такі не є релевантними обставинам цієї справи.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц наведено висновки щодо застосування положень статті 544 ЦК України щодо права боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.

У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 від 01 вересня 2020 року наведені висновки щодо сплати комунальний послуг за попереднього власника.

Постанова Вищого господарського суду України від 6 квітня 2017 року у справі №905/2009/15 ухвалена за наслідками розгляду справи щодо кредитних правовідносин.

Постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №761/6313/14, від 14 грудня 2016 року у справі № 206/837/15 ухвалені за наслідками розгляду позову МТСБУ про відшкодування витрат в порядку регресу.

У справі, що переглядається апеляційним судом, позивачкою не надано доказів на підтвердження факту оплати послуг у визначеному нею розмірі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд першої інстанції правильно вирішивши справу по суті, в мотивувальній частині навів недостатньо повне обґрунтування.

За установлених обставин, апеляційна скарга задовольняється частково, рішення суду підлягає зміні із викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова