Дата документу 12.03.2025 Справа № 335/6836/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/6836/24 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/561/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року (повний текст рішення складено 30 грудня 2024 року) у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року представник Концерну «Міські теплові мережі» Фарзаєва К.А. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилалася на те, що Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлове приміщення ХІІІ площею 1 390,50 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії.

У період з 01.11.2023 по 31.01.2024 позивач надав відповідачам послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення ХІІІ по АДРЕСА_1 , на загальну суму 526 108,29 грн., яку відповідачами сплачено не було. На адресу відповідачів направлялись рахунки на оплату вказаних послуг, які ними не оплачувались.

Посилаючись на зазначені обставини, представник Концерну «Міські теплові мережі» просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії у розмірі 526 108,29 грн. та судовий збір у розмірі 6 313,30 грн., а також повернути надміру сплачений судовий збір у розмірі 953,90 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 . Так, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до звернення позивача до суду з даним позовом 19.06.2024 (т. 1, а.с. 63).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та відкрито провадження у справі (т. 1, а.с. 62).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року у задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з постачання теплової енергії відмовлено.

Повернуто Концерну «Міські теплові мережі» надмірно сплачений судовий збір розміром 953,90 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Концерну «Міські теплові мережі» Фарзаєва К.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що послуги з теплопостачання є послугами, вартість яких залежить від площі нежитлового приміщення, тому скаржник вважає, що у відповідача наявні підстави для стягнення з власника іншої частини нежитлового приміщення на праві регресу суми заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 обладнано трьома комерційними приладами обліку теплової енергії. Нежитлове приміщення споживача ОСОБА_1 знаходиться у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та має сумісну із будівлею систему опалення та не оснащено розподільним приладом обліку теплової енергії.

Для споживачів, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку, нараховується теплова енергія розподілена пропорційно опалювальній площі (об`єму) приміщення. За період з листопада 2021р. по березень 2022р. нарахування теплової енергії на 3 ввід будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виконувались за показаннями вузла комерційного обліку теплової енергії. Прилад 3 вводу будинку (заводський № 53873346) за адресою: АДРЕСА_1 , на якому знаходиться споживач, за період з грудня 2022р. по лютий 2024р. був знятий на ремонт. По будинку АДРЕСА_1 , з січня 2022р. показники комерційних приладів обліку теплової енергії не сумуються, розподіл здійснюється окремо по кожному вводу будинку.

Виходячи з вищевикладеного, механізм методики передбачає застосування декількох формул як для визначення загального обсягу теплової енергії у будівлі (в залежності від наявності або відсутності комерційного приладу обліку теплової енергій) так і для розподілу теплової енергії між споживачами будинку (в залежності наявності або відсутності різних типів приміщень).

Отже нарахування заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії на приміщення відповідача здійснювалось по 3-му вводу на підставі рішення співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 згідно п.4 розділу XI Методики.

Щодо зазначення в рахунках номеру комерційного приладу обліку, який встановлено на 1 вводі житлового будинку зазначає, що у зв`язку з некоректними даними комерційного приладу обліку, встановленого на 3-му вводі будинку і зняттям даного приладу на ремонт, у рахунках були відображені покази діючого комерційного приладу обліку цієї будівлі, але іншого вводу. При цьому покази приладу обліку SHARKY № 53643927, встановленого на 1 вводі, не брались до уваги при нарахуванні заборгованості у приміщення ХІІІ за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що Концерном «Міські теплові мережі» шляхом надання відповідних доказів було доведено законність нарахування заборгованості, яку позивач просив стягнути з відповідача. В свою чергу, при наявності всіх вихідних даних, відповідачем на підтвердження власних позицій, не було надано контррозрахунку, належних доказів в противагу твердженням Концерну «Міські теплові мережі».

Крім того, відключення опалювальних приладів приміщення ХІІІ за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено без дотримання встановленої законодавством процедури, тому воно не відповідає визначеним Методикою 315 поняттям щодо окремих приміщень з транзитними мережами опалення та приміщень з індивідуальним опаленням.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Слєсарь О.В. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Вказує, що представниками позивача заперечувався факт встановлення автономного опалення у приміщенні відповідача, оскільки останнім не надано відповідних документів на підтвердження правомірності його встановлення.

Представником відповідача були надані суду акт обстеження системи теплоспоживання від 23.11.2015, акт від 27.10.2016, акт обстеження системи теплоспоживання від 13.11.2018, акт припинення подачі теплової енергії від 05.03.2018, складені представниками Концерну «МТМ», а також витяг з протоколу засідання комісії Орджонікідзевської районної адміністрації від 30.11.2006 № 9 щодо розгляду питань відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання та улаштування автономного опалення, які доводять наявність у приміщенні відповідача автономного опалення та відсутність централізованого опалення.

Представники позивача вищезазначених доводів не спростували, недопустимість чи неналежність наданих представником відповідача доказів на засадах змагальності не довели, та не надали суду будь-яких доказів обставин, на які вони посилались щодо незаконності улаштування автономного опалення, як-то інформації відповідних органів місцевого самоврядування, притягнення відповідача чи попереднього власника приміщення до відповідальності тощо за фактом незаконного улаштування автономного опалення.

Також, як випливає з акту від 23.11.2015 та акту від 13.11.2017 приміщення має транзитні стояки будинку, що вказує на те, що приміщення не може вважатися опалювальним, адже відповідно до п. 8 р. II Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358) (далі - Методика) окремі приміщення з транзитними мережами опалення - це окремі приміщення у будівлі/будинку, через які проходять ділянки транзитних трубопроводів опалення та відсутні опалювальні прилади відповідно до проекту будівлі/будинку, та які перебувають у власності або користуванні різних споживачів послуги з постачання теплової енергії.

За таких обставин, позивачем при розрахунку заборгованості невірно застосовано Методику, внаслідок чого нараховано відповідачу заборгованість у більшому розмірі, без урахування того, що приміщення відповідача не є опалювальним, має автономне опалення та транзитні стояки.

Звертає увагу, що після розгляду справи судом першої інстанції апелянт визнав приміщення відповідача приміщенням з індивідуальним опаленням (лист від 13.01.2025р. №000219/44). При цьому, жодної зміни обставин, які розглядались судом першої інстанції, не відбувалось. Обставина щодо того, що приміщення відповідача є приміщенням з індивідуальним опаленням, зазначена і в акті обстеження системи теплопостачання та ГВП від 06 лютого 2025 року, який був складений посадовими особами Концерну «МТМ».

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено заявлений у позові розмір заборгованості відповідача за надані послуги, який би враховував обсяг наданої йому послуги, із зазначенням порядку здійснення нарахування з використанням відповідного пункту Методики. Тому, за відсутності належного розрахунку, який би відповідав фактичним обставинам справи та підтверджував дійсний розмір заборгованості відповідача, суд виснував про необґрунтованість позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалівсправи та встановлено судом, Концерн «Міські теплові мережі» (позивач у справі) є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо (п. 2.2 Статуту).

Відповідачу ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина нежитлового приміщення ХІІІ підвалу та першого поверху в літ. А-5, А3 по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 25). Інша 1/2 частина вказаного нежитлового приміщення належить ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (до звернення позивача до суду з цим позовом), у зв`язку із чим у відкритті провадження у справі в частині вимог до цього відповідача судом було відмовлено, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших Реєстрів № 320809478 від 23.01.2023.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За нормою ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга статті 317 ЦК України).

02.10.2021 Концерн «Міські теплові мережі» оприлюднив на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування Запорізької міської ради (можна знайти у вільному доступі в мережі Інтернет за посиланням http://zp.gov.ua/uk/articeles/item/10370/ukladannya-publichnih-dogovoriv-z-koncernom-miski-teplovi-merezhi-) та на власному офіційному веб-сайті (можна знайти у вільному доступі в мережі Інтернет за посиланням http//teploseti.zp.ua/ua/for_consumers/Public_contracts/) індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання.

Між сторонами 01.11.2021 було укладено типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії в порядку, визначеному ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон № 2189-VIII) (т. 1, а.с. 45-47).

Пунктом 5 Типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії (далі - договір) передбачено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць (п. 32 договору).

Пунктом 34 передбачено, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.

Згідно з п. 36 договору, під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів).

Відповідно до п. 38 договору, споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення цього Договору.

Відповідачем заперечувався факт укладення даного договору між ним і позивачем.

Предметом позову у даній справі є матеріально правова вимога позивача про стягнення з відповідача вартості наданих послуг постачання теплової енергії.

Згідно з положеннями ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою і другою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною першою статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 Закону України "Про теплопостачання" від 02.05.2005 № 2633-IV, відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.

Укладання договору на постачання теплової енергії передбачено ст.ст. 24, 25 Закону України "Про теплопостачання" та є обов`язковим для сторін на підставі закону.

За змістом ст. 25 вказаного Закону, теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами, водночас своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є основними обов`язками споживача теплової енергії (ст. 24 Закону).

Положеннями ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що:

споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;

теплова енергія - це товарна продукція, яка виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу;

місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Отже, споживачем теплової енергії може бути особа (ОСББ, житлово-комунальні організації, виконавці послуг), теплоспоживче обладнання якої (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввід приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

У офіційному виданні Голос України № 231 від 09.12.2017 був опублікований Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VІІІ (далі - Закон).

Відповідно до п. 1 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (з 10.12.2017), та вводиться в дію з 01.05.2019, крім окремих його положень, які вводяться в дію пізніше.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 №2189-VІІІ, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Норми цього Закону застосовуються з урахуванням особливостей, встановлених законами, що регулюють відносини у сферах постачання та розподілу електричної енергії і природного газу, постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води, централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

У ст. 1 Закону № 2189-VІІІ визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

За приписами ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст. 1, ч. 2 ст. 6 Закону).

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст. 1 Закону).

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 7, ч. 2 ст. 8 Закону, індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Виконавець комунальної послуги зобов`язаний, зокрема: забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання; готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.

Згідно з ч.ч. 2, 3, 7 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець послуги з постачання теплової енергії повинен забезпечити постачання теплоносія безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.ч. 3, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо; споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У ч. 1 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції Закону № 1060-IX від 03.12.2020) встановлено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме:

1) індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку;

2) колективний договір, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою;

3) договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.

Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначених цією частиною, за кожним видом комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії).

В межах одного багатоквартирного будинку дозволяється обрання різних моделей організації договірних відносин за різними видами комунальних послуг.

Згідно із ч. 7 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог ч. 5 ст. 13 цього Закону.

За приписами ч.5 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Відповідно до п. 3 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 №2189-VIII (в редакції від 01.05.2021), договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та Типові договори про надання послуги з постачання теплової енергії.

Постановами Кабінету Міністрів України № 1022 від 08.09.2021 та № 1023 від 08.09.2021 внесено зміни до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових форм договорів, відповідно до яких згідно із Законом України "Про житлово-комунальні послуги" договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності зазначених постанов.

Відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 (в редакції постанови КМУ №1022 від 08.09.2021), ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (далі - послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати.

Відповідно до п. 13 цих Правил надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах.

Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до ст.ст. 13 і 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Згідно із наданим представником позивача розрахунком, за період з 01.11.2023 по 01.01.2024 позивач здійснив постачання теплової енергії відповідачеві на загальну суму 526 108,29 грн. Відповідач протягом цього періоду оплату за надані послуги не здійснював (т. 1, а.с. 21).

Разом із тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що вказана сума заборгованості нарахована відповідачу за все приміщення, тобто без урахування того, що він є власником лише 1/2 його частини, та фактично за період з 01.11.2021 по 01.02.2024. Представники позивача наполягали на стягненні всієї суми заборгованості з відповідача, зазначаючи, що він у подальшому не позбавлений права здійснити стягнення 1/2 частини заборгованості зі спадкоємців іншого співвласника приміщення в порядку регресу.

На підтвердження розміру заборгованості позивачем надані суду першої інстанції рахунки за надані послуги за листопад 2023 р. січень 2024 р. (т. 1, а.с. 42-44), в яких зазначено інформацію про обсяги спожитих комунальних послуг виходячи з опалювальної площі споживача 1 390,50 кв.м та показань вузла комерційного обліку SHARKY 775 зав. № 53643927. При цьому, зазначені у рахунках обсяги спожитих комунальних послуг відповідають долученій до позовної заяви інформації щодо нарахувань за послугу з постачання теплової енергії за договором № 72229471, та архіву показів з опалення (т. 1, а.с. 28), в яких також зазначені показання приладу обліку з зав. № 53643927 (т. 1, а.с. 27). Також позивачем до позовної заяви були долучені акти обстеження теплового вузла та зняття показань по приладу обліку за 20212024 р.р. з зав. № 53643927 (т. 1, а.с. 30-35).

Водночас, за рішенням загальних зборів співвласників ОСББ «Соборний 153/12» від 25.12.2021 встановлено, що нарахування за послуги з постачання теплової енергії має здійснюватись відповідно спожитій тепловій енергії кожною окремою частиною будівлі з окремим вузлом комерційного обліку, а саме: під`їзди №№ 1 НОМЕР_1 , кв. 1 НОМЕР_2 за приладом обліку SHARKY 775 зав. № НОМЕР_3 ; під`їзди №№ НОМЕР_4 НОМЕР_5 , кв. 53 НОМЕР_6 за приладом обліку SHARKY 775 зав. № НОМЕР_7 ; під`їзди №№ 10 НОМЕР_8 , кв. НОМЕР_9 за приладом обліку SHARKY 775 зав. № 53873346 (т. 1, а.с. 95).

Згідно з актом прийомки в експлуатацію приладу обліку теплової енергії (3й ввід 10 під`їзд) з 12.08.2016 прилад обліку SHARKY 775 зав. № 53873346 був прийнятий в експлуатацію (т. 1, а.с. 38).

Приміщення ХІІІ підвалу та першого поверху в літ. А-5, А3 по АДРЕСА_1 знаходиться у 1012 під`їзді. Відтак, облік теплової енергії у даному випадку має здійснюватись приладом обліку SHARKY 775 зав. № 53873346, а не SHARKY 775 зав. № 53643927, як зазначено у рахунках Концерну «МТМ», виставлених відповідачу (т. 1, а.с. 4244), а також в інформації щодо нарахувань за послугу з постачання теплової енергії та архіву показів з опалення (т. 1, а.с. 27, 28).

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції правильно виснував, що позивачем не доведена правильність розрахунку суми заборгованості (т. 1, а.с. 21), оскільки докази, що були долучені представником Концерну «МТМ» до позовної заяви, стосувались нарахувань за показаннями іншого приладу обліку, аніж той, що встановлений на під`їзді, в якому розташоване нежитлове приміщення ХІІІ підвалу та першого поверху в літ. А-5, А3 по АДРЕСА_1 .

Крім того, представником позивача були надані письмові пояснення від 02.09.2024 (т. 1, а.с. 107110), в яких наведено приклад розрахунку суми заборгованості за січень 2024 року, таблицю з помісячними нарахуваннями для приміщення споживача за листопад 2023 р. січень 2024 р. на суму 502 816,29 грн. (що не відповідає ціні позову), таблицю за наслідками перерозподілу теплової енергії по будинку за період з листопада 2021 р. по березень 2023 р., які у розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України не можуть вважатися доказом, що підтверджує обсяг наданих послуг, їх отримання відповідачем та правомірність нарахування розміру заборгованості, оскільки письмові пояснення не підміняють собою такі первинні документи, як акти зняття показань приладу обліку та щомісячні рахунки, які мають виставлятися Концерном «МТМ» щомісячно споживачу. Більше того, ці письмові пояснення суперечать вищезазначеним письмовим доказам, долученим позивачем до позовної заяви в частині зазначення приладу обліку, за яким проведено нарахування, та його показників. Інші документи вказаного обліку, які були б оформлені належним чином, та підтверджували обставини щодо обсягу наданих послуг, їх отримання відповідачем та правомірності нарахування розміру заборгованості представниками позивача суду першої інстанції надано не було.

Долучений до письмових пояснень лист Концерну «МТМ» від 07.06.2023 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про надання документів щодо улаштування індивідуального опалення у нежитловому приміщенні (т. 1, а.с. 111) вказаних обставин не спростовує. Крім того, докази отримання вказаного листа відповідачем ОСОБА_1 з боку позивача не надані. Вказаний лист направлявся на адресу нежитлового приміщення, а не на адресу місця проживання відповідача.

Вказані обставини також не спростовують надані представником позивача акти про зняття приладу обліку на державну метрологічну повірку (на ремонт) від 26.12.2022 та акт про прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік від 02.02.2024 щодо приладу обліку SHARKY 775 зав. № 53873346 (т. 1, а.с. 133, 134). Більш того, акт про прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік від 02.02.2024 взагалі не підписаний особою, яка його склала.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що з вищезазначених письмових пояснень представника позивача випливає, що заборгованість розрахована на підставі п. 8 р. IV, формули 1 п. 2 р. ІІ та формули № 13 п. 5 р. ІІІ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315 (далі Методика), виходячи з загального обсягу споживання теплової енергії на загально-будинкові потреби та обсягом спожитої теплової енергії на опалення усіх опалювальних приміщень будинку. При цьому, такий порядок розрахунку обґрунтовано тим, що відсутні приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення, та усі приміщення не оснащені приладами розподільного обліку теплової енергії.

Разом із актами від 26.12.2022 та від 02.02.2024 представником позивача надано письмове роз`яснення щодо розрахунку обсягу теплової енергії на 3 ввід будинку (т. 1, а.с. 135), в яких наведено посилання вже на інші пункти і формули Методики, а саме п. 4 розділу ХІ, формула № 43, виходячи з періоду непрацездатності/відсутності вузла комерційного обліку теплової енергії. Розрахунок проведено вже на прикладі березня 2023 року, однак, при цьому, розрахунок за весь спірний період, з урахуванням сальдо станом на березень 2023 р. (період з листопада 2021 р.) у цих роз`ясненнях також не наведений.

При цьому, з боку відповідача надано докази наявності у будинку АДРЕСА_1 приміщень з індивідуальним (автономним) опаленням (т. 1, а.с. 141-143), а також акт про прийняття вузла комерційного обліку на абонентський облік від 09.08.2023 щодо приладу SHARKY 775 зав. № 53873346 (т. 1, а.с. 184185), свідоцтво про його повірку від 27.07.2023 (т. 1, а.с. 186), які спростовують обставини, наведені представником позивача у вищезазначених роз`ясненнях щодо періоду, за який не використовувались показання вказаного приладу обліку через його повірку (ремонт) з 26.12.2022 по 02.02.2024, а також щодо відсутності у будинку приміщень з індивідуальним опаленням. Лише 08.11.2024 з боку представника позивача було долучено до матеріалів справи ще один акт про зняття вказаного приладу обліку на ремонт від 27.11.2023 (т. 1, а.с. 194), у зв`язку із виявленням актом від 27.11.2023 помилки вимірювання температури (а.с. 192, 193).

З урахуванням вказаних доказів, суд першої інстанції правильно виснував, що прилад обліку SHARKY 775 зав. № 53873346, встановлений на тій частині будинку, де розташоване нежитлове приміщення, 1/2 частина якого належить відповідачу ОСОБА_1 , був знятий на повірку та ремонт з 26.12.2022 по 09.08.2023 та з 27.11.2023 по 02.02.2024.

У листопаді 2024 року представником позивача також надано додаткові пояснення, в яких з урахуванням вказаних обставин зазначено про врахування показань вказаного приладу обліку (т. 1, таблиця на а.с. 195-зворот) за листопад, грудень 2021 р., січень - березень 2022 р., 26.10.2022. Водночас, вказані періоди також не відповідають періодам, коли прилад обліку SHARKY 775 зав. № 53873346 використовувався згідно з вищезазначеними актами, тобто до 26.12.2022, та після 09.08.2023 до 27.11.2023. У цих додаткових поясненнях представник позивача посилається вже на формулу № 43 та п. 4 розділу ХІ Методики і наводить розрахунок обсягу споживання на прикладі березня 2023 р. Розрахунок за інші періоди, які охоплюються предметом спору (з листопада 2021 р.), не наведений.

Представниками позивача також заперечувався факт встановлення автономного опалення у приміщенні відповідача, оскільки останнім не надано відповідних документів на підтвердження правомірності його встановлення.

Методика визначає порядок визначення і розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, зокрема, залежно від типу приміщення споживача, обладнання його вузлом комерційного обліку тощо.

Стороною відповідача були надані суду акт обстеження системи теплоспоживання від 23.11.2015 (т. 1, а.с. 96-97), акт від 27.10.2016 (т. 1, а.с. 98), акт обстеження системи теплоспоживання від 13.11.2018 (т. 1, а.с. 99-100), акт припинення подачі теплової енергії від 05.03.2018 (т. 1, а.с. 101), складені представниками Концерну «МТМ», а також витяг з протоколу засідання комісії Орджонікідзевської районної адміністрації від 30.11.2006 № 9 щодо розгляду питань відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання та улаштування автономного опалення (т. 1, а.с. 122), які доводять наявність у приміщенні відповідача автономного опалення та відсутність цетралізованого опалення.

Представники Концерну «МТМ» вищезазначених доводів не спростували.

Також, як випливає з акту від 23.11.2015 (т. 1, а.с. 96-97) та акту від 13.11.2017 (т. 1, а.с. 99-100) приміщення має транзитні стояки будинку, що також вказує на те, що приміщення не може вважатися опалювальним, адже відповідно до п. 8 р. ІІ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358) (далі Методика) окремі приміщення з транзитними мережами опалення це окремі приміщення у будівлі/будинку, через які проходять ділянки транзитних трубопроводів опалення та відсутні опалювальні прилади відповідно до проекту будівлі/будинку, та які перебувають у власності або користуванні різних споживачів послуги з постачання теплової енергії.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеним, що позивачем при розрахунку заборгованості невірно застосовано вищезазначену Методику, внаслідок чого нараховано відповідачу заборгованість у більшому розмірі, без урахування зазначених обставин, зокрема, того, що приміщення відповідача не є опалювальним, має автономне опалення та транзитні стояки.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, в порушення вищенаведених процесуальних норм позивач не довів за допомогою належних і допустимих доказів наявності у відповідача заборгованості по сплаті за спожиту теплову енергію у зазначеному обсязі. А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами матеріального права спростовуються доводи апеляційної скарги стосовно того, що скаржником було доведено заявлений у позові розмір заборгованості відповідача за надані послуги, який би враховував обсяг наданої йому послуги, із зазначенням порядку здійснення нарахування з використанням відповідного пункту Методики.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що у відповідача наявні підстави для стягнення з власника іншої частини нежитлового приміщення на праві регресу суми заборгованості за надані житлово-комунальні послуги відхиляються колегією суддів на підставі наступного.

Нежитлове приміщення ХІІІ за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (по 1/2 частині), а тому відповідач за законом зобов`язаний утримувати лише ту частину приміщення, яка йому належить, і не може відповідати за зобов`язаннями іншого співвласника (його спадкоємців).

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника на правові висновки, викладені у перелічених в апеляційній скарзі постановах Верховного Суду, оскільки в указаних справах були встановлені інші фактичні обставини, порівняно з обставинами у цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 18 березня 2025 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко