Дата документу 13.03.2025
Справа № 501/2972/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК»

до

відповідача ОСОБА_1

предмет та підстави позову: про стягнення заборгованості за кредитним договором,

учасники справи не з`явились

ухвалив рішення та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

Представник Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 10.07.2024 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість розраховану на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №661/Ф03.14/266 від 08.11.2007 та становить 124 114,76 грн., яка складається з:

- суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 25 721,46 грн.;

- суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 98 393,30 грн.

Позов обґрунтовано тим, що між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 08.11.2007 укладено договір кредиту №661/Ф03.14/266, згідно умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав відповідачу 126250 грн., а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування таким. Відповідач свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконувала, у зв`язку із чим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2010 звернуто стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,059 га у межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Великодолинська селищна рада, смт.Великодолинське, СОГ «Ювілейний» лінія №31, ділянка № НОМЕР_1 .

Станом на час звернення до суду рішення суду залишається не виконаним, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач ОСОБА_1 18.09.2024 надала до суду відзив на позов (а.с.128-133), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем:

- безпідставно нараховано заборгованість на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за 5 років карантинних обмежень;

- не зазначено інформацію про стан виконавчого провадження з примусового виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2010 та відсутність будь-яких виконавчих проваджень з виконання даного рішення суду;

- надано неправдиву інформацію щодо підтвердження наявності боргу за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2010 та свідомо не повідомляє суд про наявність Постанови Одеського апеляційного суду від 09.07.2019 у справі №2-453/10, яким у задоволенні ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу дублікатів виконавчих листів відмовлено, тощо.

Також, відповідач у відзиві просить суд застосувати строк позовної давності.

Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились.

Представник позивача 19.02.2025 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних доказів та матеріалів.

Відсутність сторін в судовому засіданні не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, обізнаність її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито 23.07.2024 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п.5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 10.07.2024 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.120).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23.07.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.123-124).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» (а.с.19-29, 39-44, 45-70) та ОСОБА_1 08.11.2007 укладено договір кредиту №661/Ф03.14/266, згідно умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав відповідачу 126 250 грн., а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування таким кредитом (а.с.30-38).

Відповідач свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконувала, у зв`язку із чим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2010 в рахунок погашення заборгованості за договором №661/Ф03.14/266 від 08.11.2008 в розмірі 172 993,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,059 га у межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Великодолинська селищна рада, смт.Великодолинське, СОГ «Ювілейний» лінія №31, ділянка № НОМЕР_1 (а.с.13-16).

У матеріалах справи будь-які докази виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2010 повністю або частково відсутні.

Разом з тим, суд дослідив інформацію надану відповідачем у відзиві щодо наявності Постанови Одеського апеляційного суду від 09.07.2019 у справі №2-453/10.

Так, відповідно до наявної в Єдиному реєстрі судових рішень Постанови Одеського апеляційного суду від 09.07.2019 у справі №2-453/10, у задоволенні ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу дублікатів виконавчих листів відмовлено.

ІV. Оцінка Суду.

За положеннями частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд встановив, що між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» (а.с.19-29, 39-44, 45-70) та ОСОБА_1 08.11.2007 укладено договір кредиту №661/Ф03.14/266, згідно умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав відповідачу 126 250 грн., а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування таким кредитом (а.с.30-38).

Відповідач свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконувала, у зв`язку із чим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2010 в рахунок погашення заборгованості за договором №661/Ф03.14/266 від 08.11.2008 в розмірі 172 993,05 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,059 га у межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Великодолинська селищна рада, смт.Великодолинське, СОГ «Ювілейний» лінія №31, ділянка № НОМЕР_1 (а.с.13-16).

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачено таку самостійну підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя.

Частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням.

Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання в повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують у межах тих самих зобов`язальних правовідносин. Та обставина, чи залишилася після вказаного позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

У частині четвертій статті 591 ЦК України міститься загальне правило: якщо одержана від реалізації предмета застави сума не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Водночас відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Верховний Суд зауважив, що такого висновку варто дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності його дій.

До такого висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 3 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц (провадження № 61-1710св22).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, ухвалюючи Постанову ВП ВС про відмову Альфа-банку у стягненні заборгованості з боржника та поручителя після позасудового звернення стягнення на іпотеку від 04.07.2023 року у справі №553/1501/15-ц).

Так, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, §45, €CII, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Відповідно до усталеної практики (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20) встановлено, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Натуральним зобов`язанням (obligationaturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц зазначено, що «в постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зроблено висновок, що: «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3% річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України».

У справі №3-1522г16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі №3-1522c16 не може бути застосований у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3% річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА 4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні.

Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.

Тобто складається ситуація, що зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявлену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги.

Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги або без пред`явлення рішення до примусового виконання у відповідний строк, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності.

Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У матеріалах справи будь-які докази виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25.01.2010 повністю або частково відсутні.

Суд бере до уваги, що відповідно до наявної в Єдиному реєстрі судових рішень Постанови Одеського апеляційного суду від 09.07.2019 у справі №2-453/10, у задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу дублікатів виконавчих листів відмовлено та згідно мотивуючої частини вказаної Постанови вказано, що:

«..заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 січня 2010 року позов АКБСР «Укрсоцбанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості у розмірі 172 993,05 за договором №661/003.14/266 від 08 листопада 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку площею 0,059 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_1 судові витрати на користь АКБСР «Укрсоцбанк» у розмірі 1700 грн. та 60,30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення (а.с.47-49).

На підставі заочного рішення були видані виконавчі листи, які були направлені на адресу АКБ «Укрсоцбанк», що підтверджується супровідним листом від 24 березня 2010 року (а.с.51).

У серпні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з заявою про видачу копії судового рішення та виконавчого листа (а.с.53).

Листом від 12 серпня 2016 року суд повідомив позивача, що оригінали виконавчих листів були направлені на адресу Банку 24 березня 2010 року, що підтверджувалося відповідним супровідним листом (а.с.56).

У вересні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з заявою про видачу виконавчого листа, в обґрунтування якої посилалося на те, що оригінали виконавчих листів Банк не отримував(а.с.62).

Відповідно до ч.1 ст.370 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з заявою, замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувана або поданням державного виконавця видати його дублікат.

З вищенаведеної норми законодавства вбачається, що підставою для видачі дублікату виконавчого листа є втрата його оригіналу.

Досліджуючи факт втрати оригіналу виконавчого листа, суд першої інстанції звернув увагу на те, що згідно супровідного листа від 24 березня 2010 року оригінали виконавчих листів були направлені на адресу позивача поштовим відправленням зі зворотнім повідомленням, докази отримання оригіналів виконавчих листів в матеріалах справи були відсутні. Додатково для з`ясування обставин справи судом 01 листопада 2016 року був направлений запит до Відділу ДВС Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області стосовно пред`явлення позивачем виконавчих листів до виконання (а.с.97).

З листа Чорноморського міського відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області №19/1997- 5 від 18 листопада 2016 року вбачається, що за даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 28 січня 2011 року від ПАТ «Укрсоцбанк» надійшли виконавчий лист №2-439 від 23 березня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» грошової суми у розмірі 1730 грн. та виконавчий лист №2-439 від 23 березня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Вищевказані виконавчі документи були розглянуті, прийнято рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження за ними на підставі п.8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчі листи були повернуті стягувану разом з постановами про відмову у відкритті виконавчого провадження. Станом на 18 листопада 2016 року вищевказані виконавчі документи до відділу ДВС не надходили (а.с.120).

Матеріали справи не містять доказів на спростування обставин, зазначених у листі Чорноморського міського відділу ДВС та заперечень позивача стосовно викладених у листі обставин.

Таким чином, Банк 28 січня 2011 року пред`являв виконавчі листи до відділу державної виконавчої служби для виконання та вказані виконавчі документи були повернуті позивачу в зв`язку з відмовою у відкритті виконавчого провадження.

За таких обставин посилання позивача в заяві про неотримання ним від суду оригіналів виконавчих листів засобами поштового зв`язку невірно взяті судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості судового рішення в зв`язку з недоведеністю вимог позивачем щодо видачі дублікатів виконавчих листів заслуговують на увагу з вищенаведених підстав».

Отже, Банк своє право не реалізував, не пред`явив повторно виконавчий документ до примусового виконання, а тому строк для виконання виконавчого документу сплив.

Банк в подальшому втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду).

Отже, зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як вбачається з встановлених обставин, 3% річних нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20.

Таким чином, суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк», судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко