ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3007/23 Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/818/522/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо припинення права користування земельною ділянкою, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року у справі за позовом керівника Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Купріянова Володимира Борисовича, який здійснює представництво інтересів держави в особі Харківської міської ради, до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

Керівник Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Купріянов В.Б. в порядку ст. 56 ЦК України в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів внаслідок використання земельної ділянки без укладення договору оренди та сплати орендної плати в розмірі 207 473.96 грн.

Позовна заява мотивована тим, що у власності Харківської міської ради перебуває земельна ділянка з кадастровим номером :06:041:0007, загальною площею 0,2280 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.12.2020 за №НВ-020 земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер :06:041:0007, тобто проведено державну реєстрацію земельної ділянки. Право власності на розташовані в межах вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :06:041:0007, площею 0,2280 га, по АДРЕСА_1 , об`єкти нерухомого майна (іменовані зараз як нежитлові будівлі літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «Г-3», літ. «Д-1») в період з 27.12.2006 по 10.01.2020 перебували в приватній власності ОСОБА_1 . На підставі договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 27.12.2006. Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Депратаментом ДАБІ у Харківській області 20.05.2015 за № ХК94, проведено реконструкцію нежитлових будівель по АДРЕСА_1 . Внаслідок реконструкції зазначених будівель змінились літери та площа об`єктів, а саме: літ. «Г-2» площею 174,4 кв.м та літ. «Д-1» площею 87,8 кв.м змінено на літ. «Г-3» площею 433,8 кв.м. та літ. «Д-1» площею 86,9 кв.м. Договором дарування нежитлових будівель від 10.01.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 33, речові права на нежитлові будівлі літ. «Г-3» площею 433,8 кв.м. та літ. «Д-1» площею 86,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельній ділянці площею 0,2280 га, кадастровий номер :06:041:0007, перейшли від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). Згідно з договором дарування нежитлової будівлі від 03.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1316, речові права на нежитлову будівлю літ. «А-1» площею 213,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельній ділянці площею 0,2280 га, кадастровий номер :06:041:0007, перейшли від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01). Водночас, реєстрація речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :06:041:0007 за ОСОБА_1 не здійснювалась. Договір оренди щодо зазначеної вище земельної ділянки з власником об`єкту ОСОБА_1 на вказані періоди на цей час не укладено.

Згідно з інформацією Головного управління ДПС у Харківській області від 29.12.2020 за № 12880/7/20-40-04-35-24 громадянин ОСОБА_1 грошові зобов`язання у вигляді орендної плати з фізичних осіб або земельного податку з фізичних осіб не декларує та не сплачує. Таким чином, ОСОБА_1 використовував земельну ділянку з кадастровим номером :06:041:0007 для розміщення та обслуговування нежитлових будівель (іменованих зараз як літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «Г-3», літ. «Д-1») за адресою: АДРЕСА_1 , без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України на неї, а також без сплати коштів за землю в передбаченому законодавством розмірі. Здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :06:041:0007 без правовстановлюючих документів на неї, за фактичний період використання землекористувачем земельної ділянки - з 01.05.2018 по 31.12.2019, який складає 207 473, 96 грн. ОСОБА_1 не сплачено за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :06:041:0007 площею 0,2280 га по АДРЕСА_1 , плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі у сумі 207 473, 96 грн. за період з 01.05.2018 по 31.12.2018 та з 01.01.2019 по 31.12.2019, внаслідок чого відповідач зберіг у себе майно - грошові кошти, які позивач просив стягнути в судовому порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року позов керівника Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Купріянова Володимира Борисовича, який здійснює представництво інтересів держави в особі Харківської міської ради задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради (, отримувач-ГУК Харків обл./МТГ Харків, банк отримувача-Казначейство України (ЕАП), код отримувача - 37874947, код класифікації доходів бюджету - 24062200, рахунок (IBAN) - UA0020649) безпідставно збереженні кошти за використання земельної ділянки з кадастровим номером :06:041:0007, загальною площею 0,228 га, за адресою: АДРЕСА_1 , - в розмірі 207 473 (двісті сім тисяч чотириста сімдесят три) грн. 96 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3112 (три тисячі сто дванадцять) грн. 12 коп. за реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код. 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м Київ, рахунок № UA0007171, код банку 820172, банк отримувача: Держказначейська служба України; код класифікації видатків бюджету (КЕКВ): 2800.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Застосувати строки позовної давності.

Вказав, що суд розглянув справу за його відсутності, який не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Поштова кореспонденція з суду була направлена адресу АДРЕСА_2 , де він був зареєстрований з 14.10.1997 року, дане приміщення не використовував, з реєстрації знятий не був, проживати за даною адресою не міг, іншу адресу для реєстрації свого проживання на день постановлення рішення не мав, на сьогодні ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_3 , тому поштова кореспонденція повернулась з відміткою «за закінченням строку зберігання».

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки матеріалам справи та наданим доказам. Апелянт є фізичною особою-підприємцем, тому справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Зазначив, що перебіг позовної давності необхідно рахувати з часу, коли саме ХМР довідалась або могла довідатися про порушення її прав, відповідно повинна вживати всіх необхідних заходів аж до судового позову щодо витребування зазначених коштів з відповідача, а не з моменту коли про це дізнався прокурор, який і сам неодноразово зазначав про бездіяльність міської ради, тому суд може застосувати вимоги про відшкодування коштів виключно період з 08.05.2020 по 08.06.2023, саме в межах строку позовної давності та наявності відповідача про застосування наслідків такого спливу.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач користується сформованою земельною ділянкою без укладення договору оренди та без державної реєстрації прав на неї. Тому слід стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. З ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та порядку, що визначені законом.

Згідно з вимогами ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Стаття 56 Цивільного процесуального Кодексу України (далі - ЦПК України) передбачає право прокурора звертатися до суду загальної юрисдикції з позовною заявою в інтересах держави.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний суд України у рішенні від 08.04.1999 у справі № З-рн/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовують в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначають орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі № 553/3280/16-а).

Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

Згідно зі ст.ст. 7, 140 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Територіальна громада має право самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон) однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад, сіл селищ, міст через міські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Як визначено ст. 10 Закону міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно зі ст.26, ст.33 Закону та ст. 12 Земельного кодексу України до компетенції сільських, селищних, міських рад, та їх виконавчих органів належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, зокрема розпорядження землями територіальних громад, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охоронною земель, вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

При цьому, враховуючи вимоги ст. 19 Конституції України, територіальна громада м. Харкова як власник спірної земельної ділянки делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

У зв`язку з викладеним, Харківська міська рада є належним позивачем у вказаній справі.

В той час, Харківська міська рада у судовому порядку не вживає відповідних заходів та не здійснює захист порушених законних економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, територіальної громади міста та як наслідок й інтересів держави в цілому за фактом несплати ОСОБА_1 плати за користування земельною ділянкою у передбаченому законодавством розмірі.

Новобаварською окружною прокуратурою міста Харкова повідомлено Харківську міську раду листом від 17.02.2023 за № 52-103-939 вих 23 про зазначені порушення.

Оскільки Харківська міська рада не скористалася своїм правом на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про її бездіяльність, у керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова були підстави, передбачені ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України для звернення до суду з даним позовом.

Так, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст.ст. 125, 126 ЗК України та ст. 182 ЦК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6, за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу (ЗК) України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексуУкраїни в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За положеннями до частини другої статті 152 Земельного кодексуУкраїни власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексуУкраїни власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року (справа 905/1680/20) в п. 7.10 зазначено, що «у випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України».

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі №6-88ц-13, постанова ВПВС у справі №587/430/16- ц, №629/4628/1б-ц від 23.05.2018, №922/3412/17 від 20.11.2018, №917/1739/17 від 04.12.2019).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Під безпідставно збереженим майном мається на увазі грошові кошти в розумінні ст.ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі №922/207/15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постановах Великої Палата Верховного Суду від 23.05 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 13.02.2019 року у справі №320/5877/17, постанов Верховного Суду від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справі №922/207/15, від 21.01.2019 у справі №902/794/17).

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, у власності Харківської міської ради перебуває земельна ділянка з кадастровим номером :06:041:0007, загальною площею 0,2280 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.12.2020 за №НВ-020 земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер :06:041:0007, тобто проведено державну реєстрацію земельної ділянки.

Таким чином, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , сформована як об`єкт цивільних прав 25.11.2016 (з моменту присвоєння їй кадастрового номеру та реєстрації в Державному земельному кадастрі) для забезпечення використання нерухомого майна, яке на ній розташоване, що погоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18, від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19, від 30.09.2022 925/1370/20.

Право власності на розташовані в межах вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :06:041:0007, площею 0,2280 га, по АДРЕСА_1 , об`єкти нерухомого майна (наразі нежитлові будівлі літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «Г-3», літ. «Д-1») в період з 27.12.2006 по 10.01.2020 перебували в приватній власності ОСОБА_1 .

Так, згідно з договором купівлі-продажу нежитлових будівель від 27.12.2006 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. і зареєстрованого у реєстрі за № 5469, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 нежитлові будівлі: літ. «А-1» площею 213,9 кв.м, літ. «Г-2» площею 174,4 кв.м, літ. «Д-1» площею 87,8 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Депратементом ДАБІ у Харківській області 20.05.2015 за № ХК94, проведено реконструкцію нежитлових будівель по АДРЕСА_1 . Внаслідок реконструкції зазначених будівель змінились літери та площа об`єктів, а саме: літ. «Г-2» площею 174,4 кв.м та літ. «Д-1» площею 87,8 кв.м змінено на літ. «Г-3» площею 433,8 кв.м. та літ. «Д-1» площею 86,9 кв.м.

Згідно з договором дарування нежитлових будівель від 10.01.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 33, речові права на нежитлові будівлі літ. «Г-3» площею 433,8 кв.м. та літ. «Д-1» площею 86,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельній ділянці площею 0,2280 га, кадастровий номер :06:041:0007, перейшли від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Відповідно до договору дарування нежитлової будівлі від 03.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1316, речові права на нежитлову будівлю літ. «А-1» площею 213,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельній ділянці площею 0,2280 га, кадастровий номер :06:041:0007, перейшли від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Водночас, реєстрація речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :06:041:0007 за ОСОБА_1 не здійснювалась.

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :06:041:0007 використовувалась ОСОБА_1 для обслуговування вищезазначених нежитлових приміщень без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України

В той час, до суду не надано відомостей про укладення ОСОБА_1 договору оренди щодо зазначеної вище земельної ділянки на вказані періоди та сплати орендної плати за її використання.

Згідно з інформацією Головного управління ДПС у Харківській області від 29.12.2020 за № 12880/7/20-40-04-35-24 громадянин ОСОБА_1 грошові зобов`язання у вигляді орендної плати з фізичних осіб або земельного податку з фізичних осіб не декларує та не сплачує.

Таким чином, ОСОБА_1 використовував земельну ділянку з кадастровим номером :06:041:0007 для розміщення та обслуговування нежитлових будівель (іменованих зараз як літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «Г-3», літ. «Д-1») за адресою: АДРЕСА_1 , без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України на неї, а також без сплати коштів за землю в передбаченому законодавством розмірі, а Харківська міська рада втратила належне їй майно (кошти від орендної плати).

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

За приписами частини другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Департаментом територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :06:041:0007 без правовстановлюючих документів на неї за фактичний період використання землекористувачем земельної ділянки - з 01.05.2018 по 31.12.2019.

Згідно з розрахунком Департаменту територіального контролю та земельних відносин Харківської міської ради ОСОБА_1 не сплачено за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :06:041:0007, загальною площею 0,2280 га, плату за землю в встановленому законодавчими актами розмірі у сумі 82 989, 60 грн. за період з 01.05.2018 по 31.12.2018, у сумі 124 484, 36 грн. за період з 01.01.2019 по 31.12.2019, що в загальній сумі складає 207 473, 96 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростований та сумніву в суду не викликає.

Отже, ОСОБА_1 не сплачено за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :06:041:0007 площею 0,2280 га по АДРЕСА_1 , плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі у сумі 207 473, 96 грн. за період з 01.05.2018 по 31.12.2018 та з 01.01.2019 по 31.12.2019, внаслідок чого відповідач зберіг у себе майно - грошові кошти.

Аналогічна правова позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, постановами Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15 та від 12.04.2017 у справі № 922/207/15.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_1 судова колегія зазначає наступне.

Статтею 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

В силу вимог ст. 44 ч. 1 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Тому, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції у цій справі направляв поштову кореспонденцію на останню відому йому адресу відповідача , повідомляв відповідача про час і місце розгляду цієї справи при вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах, яке належним, оскільки узгоджується із всіма вищезазначеними вимогами ЦПК України.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду першої інстанції.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки процесуальні документи суду та судові повістки про виклик до суду були направлені відповідачу рекомендованою кореспонденцією на відому суду адресу та враховуючи, що отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, - суд першої інстанції в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Судом першої інстанції направлялась поштова кореспонденція та судові повістки про виклик відповідача в судове засідання, проте кореспонденція повернулася до суду у зв`язку із закінченням строку зберігання (а.с.87).

Згідно відповіді №110910 від 13.06.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , (а.с.82 та на звороті), що відповідно до вимог ЦПК України вважається належним повідомленням, тому підстав вважати, що права ОСОБА_1 були порушені відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність закриття провадження, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 15 ч.1 ст. 20 ГПК України зазначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Під господарською діяльністю потрібно розуміти діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна діяльність) (ч.1ч.1,2 ст.3 ГПК України).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03.12.2020 за №НВ-020 убачається, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :06:041:0007, віднесена до категорії земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (код КВЦПЗ 11.02); вид використання для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель (а.с.26).

З наданої довідки № 1957 від 20.10.2009 відповідачем до апеляційної скарги вбачається, що місцем провадження господарської діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 (а.с.130). І господарську діяльність він здійснює за кодом з КВЕД 34.30.0 виробництво вузлів, деталей та приладдя для автомобілів та їх двигунів; 60.24.0 діяльність автомобільного вантажного транспорту; 70.20.0 здавання в оренду власного нерухомого майна;50.30.1 оптова торгівля автомобільними деталями та приладдям 52.62 «Роздрібна торгівля автомобільними деталями та приладдям».

Доказів здійснення підприємницької діяльності, використання як цеху чи складу у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_1 , суду не надано.

Згідно з інформацією Головного управління ДПС у Харківській області від 29.12.2020 за № 12880/7/20-40-04-35-24 громадянин ОСОБА_1 грошові зобов`язання у вигляді орендної плати з фізичних осіб або земельного податку з фізичних осіб не декларує та не сплачує.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 використовував земельну ділянку з кадастровим номером :06:041:0007 для розміщення та обслуговування нежитлових будівель (іменованих зараз як літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «Г-3», літ. «Д-1») за адресою: АДРЕСА_1 , без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України на неї, а також без сплати коштів за землю в передбаченому законодавством розмірі, а Харківська міська рада втратила належне їй майно (кошти від орендної плати).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 березня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.