РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді О. Левчука,

за участі секретаря судового засідання М. Янка,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії

В засіданні приймали участь:

представник позивача: Г. Померанська;

представник відповідача: К. Панчелюга

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 , щоб останній власними силами за кошт позивача створив веб-сайт. ФОП ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність у сфері оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і супутньої діяльності, надання інших інформаційних послуг, консультування з питань Інформатизації. Для правового оформлення виконання замовлення сторони уклали відповідну угоду - Договір про надання Інформаційних послуг від 29 червня 2023 року. Сторони обумовили предмет договору: замовник доручає, а розробник приймає на себе надання послуг по розробці інтернет-магазину. Згідно з договором, розробник зобов`язується надати послуги протягом 30 робочих днів. Позивач та відповідач домовились, що вартість загальних послуг замовлення складає 12 500 грн. Одразу після укладення Договору позивачкою надано розробнику необхідні матеріали для розміщення на сайті замовника. 15 серпня 2023 року позивачка повністю розрахувалася за Договором, маючи сподівання, що відповідач добросовісно та вчасно виконає свою частину обов`язків. Через деякий час ОСОБА_3 відзвітував про закінчення робіт (послуг). Коли позивачка ознайомилася з результатами роботи, представленої відповідачем, встановив, що останній не виконав належним чином зобов`язання, як це обумовлено Договором.

Основним завданням відповідача було створення веб-сайту для позивача. Всупереч домовленостей розробником не представлений результат робіт (послуг). Паролі, які передані відповідачем позивачці, дозволяють заходити на сайт виключно як користувачеві, а не як власнику (адміністратору) сайту. Задля передачі сайту під контроль позивачки відповідачем мали бути вчинені конкретні дії, такі як зміна налаштувань в розділі дозволів. Тобто, дозвіл на адміністрування сайтом мав бути виданий саме відповідачем шляхом зміни відповідних налаштувань на створеному веб-сайті. Без вчинення цих дій, позивачка не в змозі оплатити домен, вчинити інші дії, які робляться адміністратором сайту. В фактичному та юридичному аспекті доступу до сайту позивачці надано не було, всупереч п. 4.2 Договору. На сьогоднішній день сайт взагалі не працює (не відкривається сторінка). Тобто, результату робіт (послуг) немає, що свідчить про повне невиконання роботи (послуги). Раніше, коли відповідач демонстрував запис екрану розробки сайту, позивачка встановила, що розробником не налаштовано систему оплати та e-mail сповіщення про купівлю товарів. На момент подачі позову сайт взагалі не працює, і він, як засіб доказування, не може бути представлений суду у будь-якій формі. Це зайвий раз свідчить, що робота (послуга) не є виконаною (наданою). 27.09.2023 позивачка ясно і однозначно довела до відома відповідача вимогу про необхідність виправлення всіх недоліків. Інакше кажучи, вказала на необхідність чіткого дотримання тих умов, які встановлені в Договорі. На вимоги позивачки відповідач жодним чином не зреагував, свою частину зобов`язань так і не виконав. 19.10.2023 Оксаною Кривською направлено відповідачу претензію, в змісті якої вона вказала на всі порушення та недоліки, які допущені відповідачем як розробником. Позивачка сподівалася, що після ґрунтовних зауважень, відповідач скорегує роботу належним чином, так як передбачено Договором, виконає зобов`язання, або поверне сплачені позивачкою кошти. У жовтні 2024 року Оксана письмово виказала свою волю, що втратила інтерес до непрофесійної роботи відповідача, не має наміру продовжувати відносини і вимагає розірвання договору від 29 червня 2023 року, повернення всіх коштів, що були сплачені за названою угодою, включаючи неустойку та інфляційні витрати. Відповідачем не надано відповіді на лист позивачки про розірвання договору і повернення грошей, що й стало підставою передачі спору на розгляд суду. Відповідач направив відповідь на претензію, котра датована 11.11.2023, якою заперечив те, що умови Договору ним не виконані і ще раз направив позивачці паролі, хоча дані паролі не дають власнику сайту жодної можливості здійснювати організаційно-розпорядче керування сайтом, вчиняти в якості власника (адміністратора) сайта інші фактичні дії.

Сторона позивача переконана, що в справі відповідач буде апелювати до того, що підписання актів приймання-передачі підтверджує відсутність претензій до виконаної роботи (комплексу послуг) і що результат роботи влаштовує замовника. Але, підписані акти стосуються саме надання інформаційних послуг з розробки веб-сайту. Це не заперечує й сам відповідач у відповіді на претензію та підтверджує, що ці акти підписані стосовно надання такого роду послуг. Відповідно до тлумачення поняття інформаційних послуг - то це є послуги, орієнтовані на задоволення інформаційних потреб користувачів шляхом надання певної інформації про інформаційний продукт (продукцію), документовану інформацію, яка підготовлена і призначена для задоволення потреб користувачів. Однак Договір, укладений між позивачем та відповідачем, передбачає зовсім інше зобов`язання - тобто, зовсім не консультування. Виконання договору обумовлює вчинення розробником веб-сайту професійних дій, виконання роботи, направлених на досягнення конкретного результату, який повинен бути представлений у певній формі. Враховуючи викладене, позивачка просить розірвати Договір від 29 червня 2023 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , зобов`язати відповідача повернути для неї кошти в сумі 12500 грн. Також позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 за несвоєчасне виконання основного зобов`язання на її користь штрафні санкції в розмірі 3 543,24 грн., інфляційні втрати 967 грн 50 коп. та 3 відсотки річних в розмірі 376.00 грн. у період з 28.10.2023 по 28.10.2024.

Ухвалою суду від 11.12.2024 прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

29 січня 2025 року від представника відповідача надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що сторонами погоджено та підписано Додаток №1 Технічне завдання згідно з яким, розробник мав встановити функціонал сайту з функцією інтернет-магазину в якому буде: адмін-панель керування товарами; корзина, додавання нових товарів, редагування, зміна ціни, акційні товари, хіти продаж, сповіщення на e-mail про купівлю товару: набір інформаційних сторінок (про нас, контакти, новини, статті, товари до 50 шт. і т.д.). У технічному завданні відсутнє завдання щодо зв`язання інтернет-магазину та сторінок у соцмережах. Також, ФОП ОСОБА_2 як Розробником, та ОСОБА_1 як Замовником, підписано 03.07.2023, 14.07.2023 та 21.08.2023 акти про прийняття-передачу виконаних робіт, жодних претензій по якості та обсягу робіт Замовник на момент підписання актів не мав. Сторона відповідача наголошує, що паролі, які передані відповідачем позивачці, дозволяють заходити на сайт саме як адміністратору сайту. На підтвердження вказаного додають скріншот з сайту розробленого ФОП ОСОБА_2 на виконання договору, де у графі Група користувачів вказано доступ відповідача як топ-адміністратор і у графі Статус відмічено як "включено", дата вказаного скріншоту є 03 січня 2025 року, що повністю спростовує аргументи позивачки, що сайт на даний час не функціонує. Також в матеріалах спарви є скріншот сторінки сайту, розробленого ФОП ОСОБА_2 на виконання договору, який в позовній заяві вказаний як такий, що не працює, скріншот зроблений 04 січня 2025 року. Просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з його необгрунтованістю і безпідставністю.

03 лютого 2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказала, що разом з відзивом, ОСОБА_3 надав логін та пароль і направив їх на електронну адресу ОСОБА_4 . За твердженням відповідача, дані паролі надають доступ до сторінки адміністратора. Тобто, як вважає відповідач, він передав веб-сайт у розпорядження ОСОБА_5 . При перевірці стороною позивача надісланого логіну та паролю за веб посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявлено, що ім`я користувача не зареєстровано на сайті. Таким чином, доступ до сайту у позивачки відсутній. Отже сайт, навіть за межами строку виконання зобов`язання, не переданий в розпорядження ОСОБА_6 . На підтвердження додається відео запису екрану, котре підтверджує те, що станом на 01.01.2025 Оксана як адміністратор не зареєстрована в системі. Це означає, що сторона відповідача власними ж доказами підтвердила та зафіксувала порушення ОСОБА_7 з невиконання зобов`язання.

Крім того, 03.02.2025 представником позивача подано заяву, згідно якої просить суд: розірвати договір від 29 червня 2023 року, укладений між позивачем та ОСОБА_2 ; зобов`язати відповідача повернути для позивача кошти в сумі 12500 грн; стягнути з ОСОБА_2 за несвоєчасне виконання основного зобов`язання на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 967 грн 50 коп. та 3 відсотки річних в розмірі 376, 00 грн. у період з 28.10.2023 по 28.10.2024.

Вказана заява подана позивачем в порядку ст. 49 ЦПК України, а тому приймається судом до розгляду.

У судовому засіданні 12.03.2025 представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.03.2025 заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Як встановлено судом, між сторонами у справі 29.06.2023 укладено Договір про надання Інформаційних послуг, за умовами якого замовник (позивач) доручає, а розробник (відповідача) приймає на себе надання послуг по розробці інтернет-магазину.

За змістом п. 2.1. договору, розробник приступає до виконання наданян послуг після отримання всіх матеріалів, що підлягають розмішенню на сайті.

Відповідно до п. 2.2 договору, виконавець зобов`язується надати послуги, передбачені п.1.1. та в Технічному завданні протягом 30 (тридцяти) робочих днів, після виконання замовником своїх зобов`язань згідно п. 2.1 та 4.2 даного договору.

Структура і вид послуг визначаються з урахуванням вимог технічного завдання, що є додатком №1 до даного договору (п. 2.3. договору).

Згідно з п. 4.21 п. 4.2. договору, вартість всіх послуг згідно договору складає 12500, 00 грн.

- авансову оплату 800, 00 грн за розробку макету веб-сайту у форматі зображення шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця до початку робіт;

- оплата 6 500, 00 грн відбувається після погодження макету веб-сайту та перед початком технічних робіт по сайту;

- фінальний розрахунок 5 200, 00 грн відбувається після завершення технічних робіт по веб-сайту, перед початком технічних робіт по налаштуванню реклами Google та перед передачею паролів доступу шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця до початку робіт.

Згідно технічного завдання до договору, виконавець прийняв на себе обов`язок: встановити функціонал сайту з функцією інтернет магазину в якому буде: адмін. панель керування товарами; корзина; додавання нових товарів, редагування, зміна ціни; акційні товари, хіти продажу; сповіщення на e-mail про купівлю товару; набір інформаційних сторінок. Створення веб-дизайн інтернет-сайту. Налаштування реклами в Google Adwords (до 3-х рекламних кампаній).

Відповідно до претензії від 19.10.2023, позивач вказує, що сайт взагалі не працює (не відкривається сторінка). Тобто, результату робіт (послуг) немає, що свідчить про повне невиконання роботи (послуги).

Згідно відповіді на претензію від 11.11.2023, відповідач заперечив те, що умови договору ним не виконані та ще раз направив позивачу паролі.

Судом встановлено, що між ФОП ОСОБА_2 , як розробником, та ОСОБА_1 як замовником, були підписані акти про прийняття-передачу виконаних робіт від 03.07.2023, 14.07.2023 та 21.08.2023, відповідно до яких позивачем були сплачені на користь відповідача грошові кошти на виконання умов договору загальну суму 12 500, 00 грн (квитанцій № А5ЕА-С72В-СР4К-ТТЕ6 від 03.07.2023, № КЕ2Т-Х7АК-Р497-МСХТ від 15.08.2023, № 9ТРТ-4ЕРЕ-9846-8МХ2 від 29.06.2023).

Стосовно доводів представника позивача про те, що акти про прийняття-передачу виконаних робіт не є доказом належного виконання відповідачем робіт згідно договору від 29.06.2023 про надання Інформаційних послуг суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 серпня 2022 року у справі № 916/546/21 зауважила, що залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони іменують як «акт приймання-передачі», може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Встановлення правової природи акта приймання-передачі це питання дослідження як змісту такого акта, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи. Таким чином, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає його оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту. З огляду на різні обставини справ суди доходять різних висновків щодо правової природи акта приймання-передачі. Такі висновки можуть відрізнятись один від одного, однак, зважаючи на різний контекст справ, у яких відповідні висновки зроблені, це не свідчить про їх суперечність один одному.

Також суд звертає увагу, що у ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 203/4566/15-ц.

З огляду на зміст актів про прийняття-передачу виконаних робіт від 03.07.2023, 14.07.2023 та 21.08.2023, а також презумпцію правомірності правочину, суд дійшов висновку, що виконавцем (відповідачем) були виконані та передані замовнику (позивачу) роботи згідно договору від 29.06.2023 про надання Інформаційних послуг на загальну суму 12 500, 00 грн. При цьому, жодних претензій по якості та обсягу робіт замовник (позивач) немає.

Під час розгляду спору судом також враховується, що сторонами не заперечується той факт, що на час розгляду справи сайт https://shop.tasamapara.com.ua/ працює та є загальнодоступним у мережі Інтернет.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами до справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 42 Конституцій України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як передбачено ст.626 Цивільного кодексуУкраїни договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Фактичні обставини свідчать, що правовідносини між сторонами виникли з договору на розробку програмного забезпечення, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а саме Договір підряду, і регулюється положеннямиглави 61 "Підряд" та 63 "Послуги" Цивільного кодексу України.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Отже можна віднести договір на розробку програмного забезпечення до категорії договорів підряду.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частина 1 ст.903 ЦК України встановлює обов`язок замовника оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором, якщо останнім передбачено надання такої послуги за плату.

Відповідно до статті 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Нормами ст.525, 526 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогокодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 852 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором. За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі послуг мають право на державний захист своїх прав; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Як передбачено ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Приписами частини другої статті 651 Цивільного кодексу України визначена можливість зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коливнаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина друга цієї статті визначає одну підставу для розірвання та зміну договору, а саме "істотне порушення договору другою стороною". Водночас цією нормою визначено, що названа підстава не є єдиною. Апелюючи до інших підстав розірвання та зміни договору, законодавець не виключає їх існування у передбачених положеннях договору або закону. "Істотність порушення договору" є загальною підставою, яка може бути встановлена лише шляхом оцінки "істотності" у порушенні договору. У разі існування загальної підстави у вигляді "істотності порушення договору" суб`єктом оцінки, відповідно до положень ч. 2 зазначеної статті, має бути лише суд. Відповідно визначається, що договір, у разі істотності його порушення може бути розірвано лише за рішенням суду.

Визначення "істотності порушення договору" у ч. 2 зазначеної статті надано через іншу оціночну категорію "значна міра" позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору. Значна міра позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору має визначатися посилаючись на об`єктивні обставини. Так, зміст договору може допомогти визначити очікування особи на які вона розраховувала при укладенні договору і які вона визначила об`єктивно погоджуючи його умови. Ч. 2 вказаної статті передбачає лише загальну підставу - "істотність порушення договору" без можливості вказівки на об`єктивні ознаки такого порушення. Можливість зазначення об`єктивних ознак істотності порушення договору може існувати лише у поіменованих договорах, коли у абстрактній формі можна визначити його зміст та правову мету.

З огляду на те, що істотність порушення договору визначається за об`єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, вина сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення для оцінки порушення договору в межах питання визначення його істотності та відповідно розірвання договору на підставі ч. 2ст. 651 Цивільного кодексу України.

Частина 2 зазначеної статті також, у питанні розірвання або зміни договору, визначає можливість розірвання договору за рішенням суду, на вимогу однієї із його сторін, у разі коли підстави такого розірвання передбачені у договорі та законі. Законодавець не вказує у ч. 2 зазначеної статті, що інші підстави розірвання та зміни договору, мають обов`язково ґрунтуватися на істотності порушення договору. Навпаки, за змістом ч. 2ст. 651 ЦК України, можна зробити висновок, що у визначенні інших договірних підстав розірвання або зміни договору, сторони можуть відійти від "істотності порушення договору", як загальної підстави його розірвання у судовому порядку, і передбачати ознаки "неістотного порушення договору", що за волею сторін, будуть підставою для розірвання або зміни договору. Якщо ж спеціальним законом або договором сторін не визначено інше, порушення договору, що не є істотним, не може бути підставою для розірвання договору у судовому порядку. Спеціальні норми про розірвання того чи іншого, врегульованого положеннями ЦК України договору, можуть передбачати випадки, коли договір може бути розірваний без факту "істотності його порушення", вказуючи на інші обставини розірвання та зміни договорів.

Оціночна категорія "істотність", що міститься у ч. 2ст. 651 Цивільного кодексу України, має функцію отримання таких оціночних результатів як "істотність порушення" або навпаки "неістотність порушення". У свою чергу оціночні результати "істотність порушення" або "неістотність порушення" має функцію встановлення наявності або відсутності підстави для зміни або розірвання договору. Через поміщення у ч. 2 ст. 651 оціночної категорії "істотність порушення договору", суб`єкту правозастосування надається можливість у спосіб оцінки визначитися з наявністю або відсутністю оціночного факту - факту порушення договору, наявність якого і є підставою для розірвання договору. Виходячи із об`єкту оцінки суб`єкт оцінки має визначити "міру позбавлення того, на що розраховувала сторона договору при укладенні договору". У даному випадку результат оцінки, зокрема "істотність порушення" не є об`єктивно існуючим даним, як наприклад юридичний факт, а залежить від оцінки міри позбавлення можливості отримання очікуваних результатів виконання договору. Оціночний факт на відміну від інших підстав розірвання договору необхідно отримувати шляхом оцінки та не встановлюється шляхом доказування. Шляхом доказування встановлюються факти (обставини), що на момент їх встановлення є існуючими. Оціночний факт доказуванню не підлягає так як його виникнення залежить лише від оцінки та об`єктивації його існування, зокрема у спосіб встановлення його рішенням суду. При об`єктивації оціночного факту, зокрема істотності порушення договору звичайно необхідно визначати, у спосіб оцінки, ті об`єктивні ознаки, що слугують свідченням його існування. Першою об`єктивною ознакою, що має бути встановлена у спосіб оцінки і яка свідчить про "істотність порушення договору" є "значна міра позбавлення того на що особа розраховувала при укладенні договору".

Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другоїстатті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.

На основі укладеного між сторонами договору відповідач зобов`язався створити на замовлення позивача сайт інтернет-магазину за плату.

Письмовими матеріалами справи підтверджено проведення оплати позивачем на користь відповідача, тим самим позивач свої зобов`язання виконала належним чином.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач виконав свої зобов`язання за договором у повному обсязі, розробив відповідний сайт, та позивачем не спростовано факт роботи сайту після його створення.

Таким чином, істотні умови договору щодо створення сайту та оплати за проведену роботу сторонами було виконано, позивачем не доведено про істотні недоліки в роботі програмного забезпечення.

Згідно з п.1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.12,76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.906 ЦК України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

З системного аналізу діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не доведена вина відповідача щодо невиконання або неналежного виконання умов договору. Навпаки, судом встановлено виконання відповідачем умов договору щодо створення веб-сайту. В даному випадку не можна стверджувати, що позивач була позбавлена результату, на який вона розраховувала при укладенні договору та її цілі за договором не були досягнені.

На підставі викладеного, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що відповідачем порушено умови договору чи він ухилився від виконання зобов`язань за договором про надання послуг, не доведено належними та допустимими доказами про істотність недоліків у проведеній відповідачем роботі щодо створення веб-сайту. З огляду на те, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору про надання послуг, вимога позивача про його розірвання є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Окрім того, позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути для позивача кошти в сумі 12 500, 00 грн, стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 967, 50 грн та 3 відсотків річних в розмірі 376, 00 грн. у період з 28.10.2023 по 28.10.2024 є похідними від вимоги про розірвання договору, а тому оскільки позовна вимога про розірвання договору є необґрунтованою, то зазначені позовні вимоги також не підлягають до задоволення.

При цьому, інші доводи позивача, викладені у заявах по суті спору, не спростовують висновків суду про необґрунтованість позовних вимог та наяввнсть підстав для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем.

Щодо витрат відповідача на правничу допомогу в розмірі 4 500, 00 грн необхідно вказати таке.

За приписами п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частинами 1, 2 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Також суд зазначає, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (ст. 1 вищевказаного Закону).

За приписами ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. (Правова позиція Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19 «Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції»).

Так, на підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу його представником долучено до матеріалів справи: ордер серії ВК №1156863 від 02 січня 2025 року, копію попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат від 29.01.2025, копію акту приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 29.01.2025 та детального опису робіт від 29.01.2025, копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 січня 2025 року №0201/2025.

Судом встановлено, що відповідач отримав правничу допомогу в розмірі 4 500, 00 грн.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, а також те, що вказана категорія справи відноситься до малозначних справи, суд вважає, що до стягнення з позивача на користь відповідача підлягає 3 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки така сума, відповідає критерію розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 139, 141, 258-259, 263-265, 268, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000, 00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене та підписане 14.03.2025.

Суддя О. Левчук