ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/20576/24

Провадження № 22-ц/820/446/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Гринчука Р.С., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 та його представники,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року (суддя Дем`янов Ю.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Хмельницької міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Хмельницької міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 29.04.2007 року по 05.03.2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, від якого народився позивач у справі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За судовим наказом Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02.09.2019 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.08.2019 і до досягнення повноліття.

Згідно довідки-розрахунку виданого Другим відділом ДВС у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 26.06.2024 року, станом на 01.06.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 56174,50 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.02.2021 року стягнуто з ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з 02.09.2019 року по 09.12.2020 року включно у розмірі 11782 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05.03.2021 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач зазначає, що його батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків з його утримання та виховання, не цікавиться його життям, що свідчить про самоусунення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків. ОСОБА_1 проживає разом зі своєю матір`ю за однією адресою, перебуває на повному її утриманні, мати здійснює оплату освітніх послуг позивача у навчальному закладі, а саме у Відокремленому структурному підрозділі «Хмельницький політехнічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка».

Із урахуванням викладеного, позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно себе.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є недоцільним, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги факт, що відповідач залишив сина повністю на матір, більше 6 років не цікавиться дитиною, його здоров`ям та життям, не бере участі у його вихованні, а навпаки звинувачує матір в його неналежному вихованні. На жодне із судових засідань відповідач не з`являвся, кошти на утримання сина в добровільному порядку не надає. Також зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що позиція відповідача при розгляді спору, а саме, під час засідання комісії органу опіки та піклування Хмельницької міської ради з розгляду питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, переконливо свідчить про небайдужість та інтерес ОСОБА_2 до дитини, бажання брати активну участь у його житті, не відповідає дійсності. Крім того, даний висновок має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та не містить переконливих обґрунтувань щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Органом опіки та піклування при наданні висновку не здобуто доказів того, що позбавлення відповідача батьківських прав змінить життя дитини на гірше та прийнято рішення із забезпеченням прав батька, але без врахування думки та інтересів дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його законний представник ОСОБА_3 та адвокат Трубай І.С. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.08.2007.

12 вересня 2019 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області видано виконавчий лист у цивільній справі №686/23637/19 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від заробітку доходу, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 02.09.2019 і до досягнення дитиною повноліття.

З метою примусового виконання судового рішення Другим відділом ДВС у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

Згідно з довідкою-розрахунком від 01.10.2024 № 91079/25.22-46 станом на 01.10.2024 заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні становить 68634,50 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.02.2021 у цивільній справі № 686/30625/20 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задоволено частково, стягнуто із відповідача на користь позивачки пеню за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_1 за період з 02.09.2019 по 09.12.2020 включно у розмірі 11782 грн.

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05.03.2021року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_1 зареєстрований разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , відповідно до відомостей, які містяться у договорі про надання освітніх послуг фахової передвищої освіти №9ПМ140СК від 29.07.2022, а також у довідці від 27.06.2024 № 111, ОСОБА_1 є студентом 2 курсу денної форми навчання, спеціальність «Прикладна механіка» Відокремленого структурного підрозділу «Хмельницький політехнічний фаховий коледж Національного університету «Львівська політехніка». Батько ОСОБА_2 за період навчання ОСОБА_1 в коледжі з 01.09.2022 по теперішній час не відвідував батьківські збори та у телефонному режимі не цікавився навчанням сина.

Відповідно до відомостей із поштових квитанцій, оплату вартості навчання ОСОБА_1 у навчальному закладі здійснює мати позивача ОСОБА_3 .

У зв`язку із непогашеною наявною заборгованістю зі сплати аліментів відомості про боржника ОСОБА_2 внесено до Єдиного реєстру боржників. Указані обставини підтверджуються повідомленням Другого відділу ДВС у місті Хмельницькому ЦЗМУМЮ (м. Хмельницький) від 16.11.2020 № НОМЕР_2. Також постановами державного виконавця від 16.11.2020 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 встановлено тимчасові обмеження боржника у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування вогнепальною зброєю та у праві користування транспортними засобами.

Допитані в якості свідків - законний представник позивача - ОСОБА_3 , бабуся позивача - ОСОБА_4 , та свідок ОСОБА_5 вказали на неналежне виконання з боку батька неповнолітнього ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, які виразились у відсутності систематичної сплати аліментів на його утримання, відсутності якісного спілкування між батьком та дитиною, також вказали про наявність конфлікту між батьками дитини, який до цього часу проявляється у тому, що батько ображає та принижує матір позивача, висловлюється нецензурною лайкою. Як вказують указані свідки батько не погоджується із способами виховання дитини, однак при цьому не зазначав жодного разу в чому саме неправильність проявляється.

При цьому, мати позивача ОСОБА_6 повідомила про те, що батько протягом 2024 року добровільно сплатив двічі аліменти у розмірі по 4000 грн., а решта стягувалась у примусовому порядку.

Зі змісту наданого органом опіки та піклування Хмельницької міської ради висновку від 24.10.2024 №2687/01-31 встановлено, що батько періодично сплачував аліменти на утримання сина, органом опіки та піклування не отримано інформації, яка підтверджує винну поведінку батька, свідоме та систематичне нехтування батьківськими обов`язками, ухилення від виховання і утримання дитини, попередження його про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_2 був присутній та заперечив проти позбавлення його батьківських прав.

Також, органом опіки та піклування у своєму висновку зазначено про відсутність підтвердження того, що позбавлення батьківських прав змінить життя дитини на краще. Як зазначає орган опіки та піклування, ухилення від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини. Таких обставин в ході розгляду питання та підготовки висновку органом опіки та піклування не встановлено. Як зазначено у висновку, відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину.

У зв`язку із встановленими обставинами, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу позбавлення батьківських прав батька - ОСОБА_2 , посилався на те, що відповідач з сином не проживає, не піклується про нього, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, має заборгованість зі сплати аліментів, знаходиться у конфліктних відносинах із матір`ю позивача.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У цій справі колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Місцевий суд правильно виснував, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини.

Також судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Як на одну з підстав невиконання відповідачем батьківських обов`язків щодо сина, позивач посилалася на наявність заборгованості зі сплати аліментів, проте сам по собі факт заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав, оскільки не є підтвердженням ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування батьком своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №638/16622/17).

За таких обставин, суд першої інстанції, з урахуванням висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо сина та якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, дійшли правильного висновку про відмову в позові.

Враховуючи наведене, узагальнені доводи позивача у апеляційній скарзі про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, самоусунувся від участі у її житті є недоведеними.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що із урахуванням якнайкращих інтересів дитини, позов про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дитини зберегти зв`язок між батьком та дитиною, не позбавляючи відповідача батьківських прав щодо ОСОБА_1 .

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено.

Враховуючи характер спірних правовідносин та застосовані судами норми права, наведена в апеляційній скарзі практика Верховного Суду не свідчить про застосування норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у зазначених позивачем постановах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.

Судді: Т.О. Янчук

Р.С. Гринчук

О.І. Ярмолюк