Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1379/24
Провадження № 2/382/70/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Яготин

Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Нарольського М. М.,

при секретарі судового засідання Матвієнко Ю. Л.,

за участю позивача ОСОБА_1 та представника позивача Коваль Л. М.,

представника відповідачки Черних В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 382/1379/24 за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коваль Лариси Миколаївни до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Яготинського районного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коваль Л. М. з позовом до ОСОБА_2 , відповідно до вимог якого просив:

- встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з вересня 2015 року по жовтень 2021 року;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна: 1) 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер № 0:08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 3) 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0736 га, кадастровий номер № 0:08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для ведення особистого селянського господарства.

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину об`єктів нерухомого майна: 1) житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер № 0:08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 3) земельної ділянки, площею 0,0736 га, кадастровий номер № 0:08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для ведення особистого селянського господарства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати разом однією сім?єю, як подружжя, але не перебували у шлюбі між собою та в будь-якому іншому шлюбі. Свої сімейні відносини офіційно сторони не вбачали за необхідне реєструвати, оскільки спільних дітей не мали. Проживали сторони по місцю реєстрації ОСОБА_2 разом з її донькою за адресою: АДРЕСА_1 , - у частині будинку, яка їй належала після розлучення з її чоловіком ОСОБА_3 . Оскільки і сторони вже багато років працюють у м. Києві, то у ті дні, коли вони перебували в м. Києві, вони проживали у квартирі, яку винаймав позивач за адресою: АДРЕСА_2 . Під час спільного проживання сторони вели спільне господарство, мали спільний побут, спільний бюджет, спільний відпочинок, користувалися правами та виконували обов?язки, притаманні подружжю, як подружжя ходили в гості та відвідували сімейні заходи друзів. Також сторони спільно дбали про матеріальне забезпечення сім?ї, сумісно утримували та виховували доньку відповідачки ОСОБА_4 ; разом облаштовували житло відповідачки, яке вона отримала після розлучення з чоловіком; позивач особисто власними зусиллями та, вкладаючи, окрім коштів сімейного бюджету, й власні кошти, накопичені ним до початку сімейних відносин з відповідачкою, здійснював будівельні роботи, ремонт та переобладнання належного відповідачці житла, оскільки вважав себе членом сім?ї відповідачки та сподівався на довге та щасливе подружнє життя.

Також позивач зазначав, що згідно із рішенням Яготинського районного суду Київської області від 03.04.2013 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:010:0007 по АДРЕСА_1 , яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельну ділянку, площею 0,0736 га, кадастровий номер :08:010:0008 по АДРЕСА_1 , яка призначена для ведення особистого селянського господарства. Також, відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 28.04.2015 року (справа №382/329/15-ц) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, а відповідно до ухвали Яготинського районного суду Київської області від 11.12.2015 року (справа №382/1818/15-ц) затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо розподілу спільного майна подружжя: квартири АДРЕСА_3 з господарськими будівлями та спорудами та двох земельних ділянок (для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства).

Також позивач посилався на те, що відповідно до ухвали Яготинського районного суду Київської області від 20.04.2018 року (справа №382/1628/17) затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо наступного: " ОСОБА_3 визнає припиненим своє право на 1/2 частину наступного майна: квартиру АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер :08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельну ділянку, площею 0, 0736 га, кадастровий номер :08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 та призначена для ведення особистого селянського господарства. За ОСОБА_2 визнається право власності на 1/2 частину майна, на яке мав право ОСОБА_3 , а саме: на квартиру АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельну ділянку, площею 0,0736 га, кадастровий номер :08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для ведення особистого селянського господарства. Сторони домовилися, що загальна вартість 1/2 частини вищезазначеного майна, на яке має право ОСОБА_3 , становить 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. Сторони підтверджують повний розрахунок за 1/2 частину вищезазначеного майна, на яке має право ОСОБА_3 ." Оскільки на час ухвалення даного судового рішення позивач ОСОБА_1 перебував у сімейних відносинах з ОСОБА_2 , то він, маючи фінансову можливість, шляхом численних переговорів з колишнім чоловіком відповідачки - ОСОБА_3 , домовився про продаж йому ОСОБА_1 1/2 частини житлового будинку з господарськими приміщеннями та спорудами, а також 1/2 частини земельних ділянок, що знаходяться за адресою. АДРЕСА_1 , та належали колишньому чоловіку відповідачки після поділу майна подружжя на підставі судового рішення. А тому позивач у присутності свідків передав ОСОБА_3 відповідну суму коштів у вільно конвертованій валюті (доларах США), яка відповідала 150000 (ста пятидесяти тисячам) гривень, що й стало підставою для укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мирової угоди, за якою ОСОБА_2 набула право власності на зазначене майно. Після набрання цим рішенням законної сили, позивач почав переобладнувати житло з двоквартирного житлового приміщення в одноквартирне, зокрема, виконав ряд будівельних робіт з повернення житлового приміщення у стан, який існував до його поділу на дві квартири, та здійснив утеплення та капітальний ремонт житла з добудовою та облаштуванням додаткових приміщень у будинку, ремонтом господарських будівель та споруд, у дворі виконав роботи з вимощення.

За твердженням позивача, сталі сімейно-подружні стосунки між сторонами тривали до осені 2021 року, а в кінці вересня 2021 року відповідачка повідомила позивача про те, що її донька має вийти заміж, а тому йому не буде місця у належному їй житловому приміщенні, якому вже було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , і у зв?язку з цим він повинен вибратися з будинку. Позивач не сприйняв це всерйоз, однак коли він повернувся з роботи, то виявив всі свої речі, за виключенням інструментів, спакованими у дворі будинку. Коли позивач попросив пояснити чому так сталося, то відповідачка разом з донькою вчинили з ним сварку, ображали його та викликали наряд поліції. Оскільки позивач не був зареєстрованим у помешканні відповідачки, то працівники правоохоронних органів рекомендували йому покинути належне відповідачці домоволодіння, що він і зробив. Після цього з жовтня 2021 року і по даний час позивач мешкає у орендованій квартирі в місті Києві, куди періодично приїжджає відповідачка, яка поводить себе, як дружина, але забороняє, при цьому, позивачу приїжджати в місто Яготин, в будинок, але при цьому позивач турбується про відповідачку: зустрічає її щоразу по приїзду з м. Яготин та проводжає, коли вона повертається з Києва додому, забезпечує їй комфортне проживання в місті Києві, підміняє її на роботі, зберігаючи за нею робоче місце та заробіток тощо.

За наведених обставин позивач вважає, що у нього виникло право власності на оспорюване майно.

Ухвалою від 13.08.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява та заперечення на неї, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_2 .

Із довідки про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №99765249 від 26.09.2023, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , 3 08.02.2011 року по дату видачі довідки.

Із копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, даний технічний паспорт був розроблений ФОП ОСОБА_7 . 19.02.2024 року на замовлення ОСОБА_1 .

Із довідки з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.09.2023 року, вбачається, що право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, обєкт житлової нерухомості, загальна площа: 68,4 кв. м, житлова площа: 35,4 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 ною 02.09.2015 року (розмір частки 1).

Також із даної довідки вбачається, що право власності на земельну ділянку :08:010:0008, площею 0,0736 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 19.04.2013 року (розмір частки 1). Також вбачається, що право власності на земельну ділянку :08:010:0007, площею 0,1 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 19.04.2013 року (розмір частки 1).

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 03.04.2013 року у справі № 382/427/13-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про визнання дійсним договір іпотеки та визнання права власності, задоволено. Визнано дійсним договір іпотеки, який був укладений 26.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 одночасно з укладенням договору позики з додатком шляхом викладення обох договорів в одному документі. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий № :08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, земельну ділянку, площею 0,0736 га, кадастровий № :08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 , призначена для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 28.04.2015 року у справі № 382/329/15-ц розірвано шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 30 серпня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Яготинського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 112.

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 11.12.2015 року у справі № 382/1818/15-ц визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якої: Сторони визнають той факт, що квартира АДРЕСА_3 , є спільним майном подружжя. Сторони дійшли згоди щодо розподілу квартири АДРЕСА_3 , відповідно до першого варіанту розподілу, який визначено у експертизі. За ОСОБА_2 визнається право власності на наступні приміщення у квартирі АДРЕСА_3 : коридор 1-1, площею 12,90 кв.м. вартістю 80899 грн; кухню 1-2, площею 12,20 кв.м. вартістю 14251 грн; ванну 1-6, площею 4,3 кв.м. вартістю26966 грн; убиральню 1-7, площею 3,6 кв.м. вартістю22576 грн; всього по будинку по площі 33,0 кв.м. та по вартості на суму 144692 грн. З господарських будівель та споруд: 44/100 сараю "Г", вартістю 5437 грн; погріб з шийкою "Д", вартістю 6371 грн; 67/100 огорожі №3, вартістю 13184 грн; ворота №4,вартістю 7448 грн; каналізаційну яму №6, вартістю 8711 грн; вимощення №І, вартістю 6190 грн. Всього по домоволодінню на суму; 192033 грн. Виділена частина складає 69/100. За ОСОБА_3 визнається право власності на наступні приміщення у квартирі АДРЕСА_3 : житлову кімнату 1-3, площею 15,3 кв.м., вартістю 28218 грн;, житлову кімнату 1-4, площею 9,7 кв.м.,вартістю17890 грн; житлову кімнату 1-5, площею 10,4 кв.м., вартістю 19182 грн. Всього по будинку по площі 35,4 кв.м. на суму 65290 грн. З господарських будівель та споруд: 56/100 сараю "Г", вартістю 6919 грн; 33/100 огорожі №3, вартістю 6493 грн; убиральня "Е", вартістю 6353 грн. За ОСОБА_2 визнається право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 : площею 278 кв.м, яка обмежена лініями розподілу, які проходять по точках 2-3-3-14-15-16-17-18-19-20-21-2 площею 222 кв.м., яка обмежена лініями розподілу, які проходять по точках 10-11-12-13-22-10. Що в сумі становить 500 кв.м. та призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. За ОСОБА_2 визнається право власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , та призначена для ведення особистого селянського господарства площею 368 кв.м., яка обмежена лініями розподілу, які проходять по точках 1-23-24-15-14-13-1. За ОСОБА_3 визнається право власності на земельну ділянку, площею 500 м.кв., яка обмежена лініями розподілу, які проходять по точках 14-15-16-17-18-19-20-21-2-1-22-10-9-8-7-6-5-14, що розташована по АДРЕСА_1 та призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд: За ОСОБА_3 визнається право власності на земельну ділянку площею 368 кв.м. яка обмежена лініями розподілу, які проходять по точках 23-24-16-17-23, що розташована по АДРЕСА_1 та призначена для ведення особистого селянського господарства. Сторони домовилися розподілити судові витрати наступним чином: ОСОБА_2 повертає ОСОБА_3 вартість сплаченої ним експертизи в повному обсязі в сумі 5200 грн. (п`ять тисяч двісті) гривень. ОСОБА_3 відмовляється від сплати компенсації відхилення від ідеальної частки з ОСОБА_2 . Сторонами визнається факт припинення спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 20.04.2018 року у справі № 382/1628/17 визнано мирову угоду, укладену між сторонами по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та земельною ділянкою, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна в натурі, згідно умов якої: ОСОБА_3 відмовляється від позову про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, заявленого ним до ОСОБА_2 . ОСОБА_3 визнає припиненим своє право на 1/2 частину наступного майна: квартиру АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер :08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельну ділянку площею 0, 0736 га, кадастровий номер :08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 та призначена для ведення особистого селянського господарства. За ОСОБА_2 визнається право власності на 1/2 частину майна, на яке мав право ОСОБА_3 , а саме: на квартиру АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № :08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; земельну ділянку площею 0,0736 га, кадастровий № :08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 та призначена для ведення особистого селянського господарства. Сторони домовилися, що загальна вартість 1/2 частини вищезазначеного майна, на яке має право ОСОБА_3 , становить 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. Сторони підтверджують повний розрахунок за 1/2 частину вищезазначеного майна, на яке має право ОСОБА_3 . Судові витрати сторони домовилися розподілити у відповідності фактично понесених витрат кожною стороною при судовому розгляді.

Із довідок про оціночну вартість об`єктів нерухомості вбачається, що вартість житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 566653,64 грн. Вартість земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :08:010:0007, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, становить 789811,10 грн. Вартість земельної ділянки, площею 0,0736 га, кадастровий номер :08:010:0008, що розташована в АДРЕСА_1 , та призначена для ведення особистого селянського господарства, становить 16165,26 грн.

За клопотанням сторони позивача допитані наступні свідки.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомив, що він працював в охороні швидкісного транспорту "Київпастранс" та в травні 2015 року познайомився з ОСОБА_2 . Після знайомства в них були теплі відносини, він декілька разів підвозив її додому в м. Яготин, де бачив будинок її проживання. Про те, що ОСОБА_2 була розлучена з колишнім чоловіком на той момент він не знав. Потім, коли він вже там проживав, помітив, що на дверях замок і запитав у ОСОБА_2 що сталося. І вона йому повідомила, що з колишнім чоловіком розлучена і майно поділене. Після цього він зрозумів, що ОСОБА_2 потрібна допомога. Вони намагалися якимось чином розширити площу, думав чи викупити іншу частину будинку чи добудувати. Після цього вони вийшли на зв`язок із ОСОБА_3 . Він зателефонував йому і домовився про зустріч. Це було приблизно у 2015 році. Зустрівшись, він попросив ОСОБА_3 продати його частину будинку. ОСОБА_3 забажав значну ціну за частину будинку, однак пізніше подзвонив та повідомив, що продасть її за 5600 доларів. ОСОБА_1 із ОСОБА_2 зібрали потрібну суму і ОСОБА_3 з ОСОБА_2 уклали мирову угоду. ОСОБА_1 став проживати з ОСОБА_2 , разом їздили до Києва на роботу, заробляли кошти, робили ремонт, купували пиломатеріали, утеплювали будинок. І так вони проживали разом до осені 2021 року. Потім одного дня він приїхав з роботи та побачив свої речі на вулиці. Зазначив, що він там проживав 6 років і 1 місяць, він багато допомагав по господарству і ремонту, а його речі просто виставили на вулицю. В період з 2021 року по 2024 рік він також проживав разом із ОСОБА_2 в м. Київ як чоловік та дружина. Але після того, як вона отримала повістку до суду, вона зібрала речі і поїхала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомив, що він припинив спільне проживання із ОСОБА_2 , однак у них був спір щодо будинку. Вони уклали мирову угоду і ОСОБА_2 повинна була сплатити кошти за його частину. ОСОБА_1 телефонував йому та просив зменшити розмір суми за його частку будинку. При зустрічі ОСОБА_1 передав йому частину коштів в доларах США, приблизно 5 тисяч, а ОСОБА_2 передала іншу частину в гривнях. До цього частиною будинку користувалася ОСОБА_2 й до викупу на частині будинку свідка висів замок. ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 приблизно в період 2018-2019 років. Також свідок бачив, як ОСОБА_1 щось робив по господарству на подвір`ї будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомила, що ОСОБА_1 з`явився у дворі будинку місця проживання відповідачки приблизно 8-9 років назад, останній час там не проживає. Свідок сприймала позивача як сусіда, а сторін як сім`ю. В будинок до них свідок не ходила. ОСОБА_1 забирав ОСОБА_2 на роботу. Також свідок бачила, що сторони разом працювали на городі та на подвір`ї. Також свідок бачила, як позивач робив паркан, а також красив/утепляв будинок. Криків чи сварок між сторонами свідок не спостерігала, викликів поліції не бачила. Зазначила, що ОСОБА_1 перестав проживати з ОСОБА_2 приблизно 3-4 роки назад.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що приблизно в 2016 року він познайомився з позивачем (свідок працює столяром та допомагав ОСОБА_1 із вуликами, ремонтував двері). Зазначив, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 , свідок бачив на подвірї автомобіль позивача. Також свідок бачив, як позивач зустрічав ОСОБА_2 із роботи. В гостях у сторін свідок не був. Зазначив, що ОСОБА_1 приходив інколи до нього прищеплювати дерева. На даний час свідок з позивачем спілкуються в телефонному режимі. Також повідомив, що ОСОБА_1 в м. Яготин не проживає приблизно років 2-2,5 роки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що її чоловік працював із позивачем в охороні і вони почали спілкуватись сім`ями. Знайомство відбулося, коли чоловік допомагав з ремонтами позивачу у будинку в м. Яготин, адресу свідок не пам`ятає. Чоловік свідка їздив з позивачем придбавати будматеріали. За словами свідка, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були сім`єю, в гостях у них свідок була неодноразово, вони проживали разом з 2012 року, купили будинок та проживали, відносини у них були хороші, а що між ними трапилось свідку не відомо. Зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вони ще проживали разом в м. Київ. Чому не проживають разом на даний час свідку не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив, що познайомився з позивачем приблизно у 2015-2016 роках. Їх ділянки межують. ОСОБА_1 будував паркан та свідок йому допомагав. Свідок також бачив, як ОСОБА_1 завозив будматеріали для паркану. Зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом як подружжя, разом працювали на подвір`ї, встановлювали паркан. ОСОБА_1 перестав проживати у будинку приблизно три роки назад.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що познайомився з позивачем навесні 2016 року, відносини у них були сусідські, потім приятельські. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як чоловік та дружина, але не в офіційному шлюбі. ОСОБА_1 переробив дах в будинку, утеплив його, а також зробив косметичний ремонт в середині. Також свідок зазначив, що він був власником будинку, який купила ОСОБА_2 в 2012 році. Зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_2 проживала приблизно до 2013 року.

Надаючи оцінку доводам сторін, поданим письмовим доказам, показам свідків, суд виходить із наступного.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

У справі, що розглядається, позиція сторони позивача в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків ґрунтується фактично на показах свідків. При цьому, суд враховує, що досліджені письмові докази, в тому числі судові рішення щодо спірного майна, жодним чином не доводять факту такого проживання, оскільки стосуються лише прав і обов`язків відповідачки та її колишнього чоловіка. Інші вищевикладені і досліджені письмові докази також не доводяться цього факту. Показання колишнього чоловіка відповідачки в тій частині, що при зустрічі ОСОБА_1 передав йому частину коштів (під час розгляду питання про затвердження мирової угоди у судовій справі) не може бути прийняте судом до уваги, оскільки в зазначених вище судових рішеннях, в тому числі й ухвали про визнання мирової угоди, відсутні будь-які висновки щодо прав і обов`язків позивача; передання позивачем грошових коштів не оформлено письмово (письмові докази про фіксування цього відстуні); сама по собі обставина передання коштів, за відсутності будь-яких інших доказів, не свідчить про їх приналежність саме позивачу.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Вирішуючи заявлену в межах цієї справи позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2015 року по жовтень 2021 року, суд дійшов висновку про відсутність сукупності належних і допустимих доказів на підтвердження доводів позивача, а також про недостатність доказів для встановлення цього факту.

Суд враховує, що сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18).

Суд також враховує, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами саме подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 712/7830/16-ц).

Суд враховує, що принцип змагальності у цивільному процесі забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів.

На підставі оцінених письмових доказів, поданих сторонами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягають, оскільки факту спільного постійного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами саме подружніх взаємних прав та обов`язків, а також інших письмових доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних саме подружжю, не надано.

Показання свідків щодо проживання позивача у будинку відповідачки у певний період та сприйняття свідками їх як пару/подружжя, за відсутності сукупності належних та допустимих письмових доказів щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами саме подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних саме подружжю, суд вважає неналежними та недостатніми, оскільки вони не підтверджують вказаних ознак, властивих саме для проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Оцінюючи наданні позивачем письмові докази, суд зазначає, що до позовної заяви позивачем долучено лише копію довідки про задеклароване/зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , копію технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , при цьому, даний технічний паспорт був розроблений ФОП ОСОБА_7 19.02.2024 року на замовлення ОСОБА_1 , тобто вже поза межами періоду, за який просить позивач встановити факт проживання позивача з відповідачкою.

Довідка з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.09.2023 року, підтверджує тільки те, що право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа: 68,4 кв. м, житлова площа: 35,4 кв. м; земельну ділянку :08:010:0008, площею 0,0736 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства; на земельну ділянку :08:010:0007, площею 0,1 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господпрських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 (розмір частки 1), та не є належним доказом, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Крім цього, суд звертає увагу, що право власності на земельні ділянки визнано за відповідачкою 19.04.2013 року, тобто до початку строку, який позивач зазначає в якості початку періоду спільного проживання.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 03.04.2013 року, ухвала Яготинського районного суду від 11.12.2015 року та ухвала Яготинського районного суду Київської області від 20.04.2018 року підтверджує тільки те, що між ОСОБА_2 та колишнім чоловіком ОСОБА_3 був наявний спір щодо спільного майна подружжя та, як вже зазначено, не містить жодних висновків про права і обов`язки ОСОБА_1 .

Суд також звертає особливу увагу на те, що позивачем не подано будь-яких доказів на підтвердження витрат на утримання житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відсутні й будь-які докази проведення за шість років спільного відпочинку, дозвілля, понесення спільних витрат, зокрема, не ремонтні роботи тощо.

Суд також враховує, що покази свідків сторони позивача щодо проживання позивача однією сім`єю із ОСОБА_2 належними відповідними доказами не підтверджено.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_1 та жінки ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, оскільки в даному випадку відсутні у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки їх спільне проживання не носило постійний характер, факт ведення спільного господарства позивачем не доведений, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, позивачем також не доведений, а отже відсутні підстави вважати, що між сторонами склалися та мали місце протягом заявленого позивачем періоду часу усталені відносини, які притаманні саме подружжю, що вони саме так себе сприймали та піклувалися один про одного. Позивачем не доведено й наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновків, що позивачем доведено лише факт проживання у будинку відповідачки у певний період, яке не носило постійний характер (сам позивач стверджує про проживання сторін разом певний період у м. Києві, однак не надає про це доказів), між ним та відповідачкою склалися та деякий час існували певні близькі відносини, однак відсутні підстави вважати їх такими, що притаманні саме подружжю, що вони обоє вважали себе чоловіком та дружиною.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині встановлення спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2015 року по жовтень 2021 року.

Щодо похідних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю сторін об`єктів нерухомого майна, визнання за позивачем права власності на частину нерухомого майна, суд виходить з наступного.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Норми статті 60 СК України визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Вказана позиція є сталою у практиці Верховного Суду.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Тож зазначені вимоги є похідними, а оскільки в цьому випадку відсутні підстави для задоволення основної вимоги, то відсутні підстави й для задоволення похідних.

Установивши, що позивач не довів факту проживання із ОСОБА_2 однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2015 року по жовтень 2021 року, суд дійшов висновку про відмову в позові в цій частині, тому що позивач не довів поширення на спірне майно правового режиму спільного сумісного майна.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, а також факту порушення прав позивача, а тому дійшов висновку про відмову в позові повністю.

В частині розподілу судових витра, суд зазначає, що ч. 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне: "Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Таким чином, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших".

Стороною відповідача подані докази понесення витрат на правничу допомогу: примірник договору про надання правничої допомоги № 130-2024 від 05.09.2024, ордер, копія свідоцтва адвоката, розрахунок від 10.01.2025 року (консультація та аналіз судової практики - 1000 грн, участь у судових засіданнях - 8000 грн, підготовка письмових судових дебатів - 1000 грн, а всього - 10000 грн), квитанція від 10.01.2025 про сплату відповідачкою 10000 грн, акт виконаних робіт від 10.01.2025.

Стороною позивача подано клопотання про зменшення судових витрат відповідача, відповідно до якої заявлено про зменшення витрат на правничу допомогу до 1000 грн, оскільки їх розмір є завищеним, не відповідачає критеріям розумності та співмірності.

Судом враховується, що нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд вбачає дійсну необхідність понесення відповідачкою судових витрат із загальної ситуації, в якій вона опинилася після пред`явлення позивачем позову у даній справі, після чого відповідачка вчинила заходи щодо свого захисту в судовому порядку шляхом звернення до адвоката для надання правничої допомоги.

Разом з тим, враховуючи клопотання позивача про зменшення витрат, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерій реальності адвокатських витрат, співмірності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами.

Суд враховує, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням зазначених обставин, в тому й числі ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд також враховує, що правова позиція позивача не змінювалась, відтак адвокату, який надавав правову допомогу відповідачу, не потрібно було вивчати додаткові джерела права, оскільки останній не міг бути необізнаним про позицію позивача, законодавство, яким регулюється спір у справі, документи та доводи, якими позивач обґрунтовував свої вимоги та інші обставини. Суд також враховує, що відзив у справі не подавався, підготовка та подання саме "письмових судових дебатів" прямо не передбачено процесуальним законодавством, а також враховує кількість проведених судових засідань.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи заперечення представника позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі та клопотання про зменшення таких витрат, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат понесених відповідачем.

Суд вважає заявлені витрати у сумі 10000 грн є неспівмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, не в повній мірі відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з позивача становить для нього надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Підсумовуючи викладене, враховуючи результат розгляду справи в суді, оцінивши подані докази на підтвердження понесених витрат, суд вважає, що заявлений стороною відповідача розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн в даній конкретній справі відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

В силу ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу, у звя`зку із відмовою в позові повністю, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 17.03.2025.

Суддя М. М. Нарольський