Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/286/25
Провадження № 2/279/564/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2025 року м. Коростень

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Івашкевич О.Г., з секретарем судового засідання Маковською Д.О., розглянувши цивільну справу № 279/286/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, припинення права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

У провадження Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, припинення права спільної сумісної власності.

В обґрунтування позову зазначає, що 20 грудня 2024 року рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у справі №279/3864/24 їх шлюб розірвано. Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_3 . Під час перебування у шлюбі, 23.09.2008 року ними було набуто спільне нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , вартістю 55638 грн. та загальною площею 73,3 кв.м., жилою площею 44,6 кв.м, який складається з чотирьох кімнат, кухні та веранди, а також погосподарські будівлі та споруди : три сараї, погріб, огорожа, колодязь та прибудова.

Зазначає, що як співвласник нерухомого майна має право на визнання за ним 1/2 частки в цьому майні без його реального поділу, а тому просить суд визнати за ним 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованими за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20.01.2025 року відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Сторони про розгляд справи належним чином повідомлені, з правами та обов`язками ознайомленні.

Відповідач ухвалу про відкриття провадження отримала 28.01.2025 року про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, правом подачі відзиву на позов не скористалася, будь яких інших заяв, клопотань до суду не подала.

Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не надав.

Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. У порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи (ч.5,8 ст.279 ЦПК України).

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя, який регулюється нормами цивільного та сімейного законодавства, а саме положеннями ст.368, 372 ЦК України та ст.60, 70-71 СК України.

15 вересня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського управління юстиції в Житомирській області від 15 вересня 2007 року.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у справі №279/ 279/3864/24 від 20.12.2024 року шлюб між сторонами розірвано.

В період шлюбу сторонами придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим 23.08.2008 року приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежою Л.Г., зареєстрованим в реєстрі за №8139.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на зазначене майно зареєстровано одноособово на відповідача.

Доказів того, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами був придбаний відповідачем за кошти, які належали їй особисто, відповідачем надано не було, а тому не було спростовано факт того, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також відповідачем не було надано жодних заперечень проти позовних вимог позивача, не надано жодних доказів, які б спростовували правоспільної сумісної власності майна подружжя, набутого у шлюбі.

Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).

Положеннями ч.1 ст.5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Порушений спір регулюється нормами цивільного та сімейного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

Оскільки спірне майно було придбане подружжям в період шлюбу, таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я дружини. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1ст. 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2ст. 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19).

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (постанова Верховного Суду від16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6ст. 81 ЦПК України).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У цій справі встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний у період перебування у шлюбі з позивачкою, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим 23.08.2008 року. Доказів, які б підтверджували факт придбачання спірного будинку за особисті кошти відповідач не надала. Тому суд дійшов висновку, що оскільки відповідач не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу між ними.

Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд враховує, що висновок про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права.

При вирішенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями суд враховує, що при поділі майна подружжя не виключається звернення одного із подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Аналіз змісту позову ОСОБА_1 свідчить, що ним пред`явлений позов про визнання права на частку у праві спільної власності на нерухоме майно, а не позов про його поділ в натурі (визнання права на частину нерухомості з визначенням, які саме об`єкти в натурі відповідають її частці у праві спільної часткової власності). Тому у судовому рішенні суд зазначає про визнання за позивачем права на 1/2 частину (фактично частку) у праві спільної власності на спірне нерухоме майно.

Близьку за змістом правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23 січня 2025 року у справі № 385/2111/23.

За таких обставин позовні вимоги слід задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, а саме судового збору у розмірі 2033,58 грн.

Керуючись ст. 4, 12, 19, 141, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 279, 354, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24776253).

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 2033 (дві тисячі тридцять три) гривні 58 копійок зі сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його винесення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони та учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя: Оксана ІВАШКЕВИЧ