ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року

м. Харків

справа № 641/1011/24

провадження № 22-ц/818/635/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2024 року в складі судді Чайка І.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №М-097-08-ФО-21, на підставі якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 10 000,00 доларів США, строком до 30 липня 2010 року під 21% річних.

30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №М-097-08-ФО-21 від 30 липня 2008 року укладено договори поруки № М-097/1-08-П-21 та № М-097/2-08-П-21.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2011 року у справі № 2-880/2011 задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 13 092,00 доларів США та 259 942, 92 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року замінено стягувача у виконавчому провадженні по справі №2033/2-880/11 відносно відповідача з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест».

Станом на дату подачі позову, вищезазначене рішення не виконано.

Зазначив, що сума 3% річних за порушення зобов`язання з повернення суми кредиту, що зафіксовано в судовому рішенні в розмірі 13 092,00 доларів США за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 1956,58 доларів США; за порушення зобов`язання з повернення суми кредиту, що зафіксовано в судовому рішенні в розмірі 259 942,92 грн за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 38 649,56 грн.

Розмір індексу інфляції за порушення зобов`язання з повернення суми кредиту, що зафіксовано в судовому рішенні в розмірі 259 942,92 грн за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року становить 132 999,79 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» три відсотка річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 2-880/11 від 30 червня 2011 року в розмірі 1946,58 доларів США та 171 649,35 грн; стягнути пропорційно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» судовий збір в сумі 3682,78 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2024 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» - задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Гефест» суму в розмірі 1946,58 доларів США та 171 649,35 грн 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова № 2-880/11 від 30 червня 2011 року; стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Гефест» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3682,78 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити та вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував би дійсну наявність вимоги про стягнення грошових коштів в сумі 13 092,00 доларів США та 259 942,92 грн та що заборгованість не є погашеною. Подання позовної заяви про стягнення виключно грошових коштів, розрахованих за ч. 2 ст. 625 ЦК України суперечить нормам законодавства та такий позов не підлягає задоволенню через наявність задавненої вимоги. Зазначила, що позивачем не надано до суду доказів отримання первісним кредитором, чи самим позивачем, виконавчих листів та подання їх до примусового виконання задля захисту свого порушеного права кредитора. Таким чином, позивачем фактично не підтверджено жодним належним та допустимим доказом наявність законної вимоги щодо прострочення виконання Відповідачами зобов`язань саме в розмірі в сумі 13 092,00 доларів США та 259 942,92 грн, та що на вказану суму позивач вправі нараховувати проценти за ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказала, що положення законодавства дають право кредитору на стягнення з боржника інфляційних втрат та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому, такі проценти кредитор вправі стягувати виключно поряд із стягненням з боржника суми заборгованості. Посилалася на те, що Верховним Судом наголошено на тому, що позовні вимоги щодо стягнення з боржників виключно заборгованості з інфляційних втрат та процентів за прострочення виконання зобов`язань - порушує права боржника на заявлення щодо застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Саме відсутність стягнення з відповідача в порядку примусового виконання рішення суду за самостійною заявою позивача потягнуло за собою нарахування відповідачу процентів та інфляційних втрат. У випадку наявності діючого виконавчого провадження - сума заборгованості могла бути вже погашена та відповідно відсутність спору щодо погашення заборгованості. Таким чином, відсутність вимоги про стягнення основної суми заборгованості тягне за собою нікчемність заявлених вимог щодо стягнення інфляційних втрат та процентів за порушення виконання грошового зобов`язання. Зазначила, що матеріали справи не містять ані доказів отримання виконавчих листів, ані доказів звернення до суду із заявою про поновлення строків на пред`явлення виконавчого документу. Отже зі спливом строків на подання рішення суду до примусового виконання позивач втрачає можливість звернутися за примусовим стягненням задавненої вимоги.

15 листопада 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Гефест» до суду апеляційної інстанції подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилався на те, що заборгованість встановлена рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.06.2011 у справі №2-880/2011, яким стягнуто з відповідачів заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 092,00 доларів США та 259 942,92 грн і яке залишається не виконаним. Зазначив, що обов`язок довести факт погашення боржником заборгованості, покладено саме на боржника, а не на кредитора, що підтверджується висновками Верховного Суду зробленими у постанові від 08.06.2022р. в справі №913/618/21. Вказав, що нарахування фінансових санкцій 3% річних (згідно ст.625 ЦК України), до початку введення карантину здійснювалось в межах строку позовної давності 3 роки тобто з 12.03.2017р. і з продовженням строку позовної давності через введення карантину (з 12.03.2020р.), нарахування тривало до 23.02.2022р. до введення воєнного стану, що відповідає вимогам закону. Також просив стягнути пропорційно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Гефест» судові витрати - витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, тому в останнього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2011 року у справі № 2-880/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в розмір 13 092,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день розгляду справи становить 104 373,35 грн, та 259 942,92 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі по 910,00 грн з кожного (а.с.6-7).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року у справі № 2033/2-880/11 замінено стягувача у виконавчому провадженні по справі №2033/2-880/11 відносно відповідача з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Гефест» (а.с.8).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19 та у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148св18, зроблено аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.

Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, та у справі № 646/14523/15-ц, провадження №14-591цс18.

Матеріали справи свідчать про те, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2011 року у справі № 2-880/2011 задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 13 092,00 доларів США та 259 942,92 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року замінено стягувача у виконавчому провадженні по справі №2033/2-880/11 відносно відповідача з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест».

Отже, судовим рішенням від 30 червня 2011 року у справі№ 2-880/2011 підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед кредитором у розмірі 13 092,00 доларів США та 259 942,92 грн, яке не виконане.

З урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України та з урахуванням того, що судовим рішенням від 30 червня 2011 року визначена сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 092,00 доларів США та 259 942,92 грн, тому суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем заявлених позовних вимог.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 грудня 2024 року у справі № 362/985/23 (провадження № 61-8885св24).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У вказаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.

Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2011 року у справі № 2-880/2011, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

Доводи ОСОБА_2 про те, що позивачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував би дійсну наявність вимоги про стягнення грошових коштів в сумі в сумі 13 092,00 доларів США та 259 942,92 грн та що заборгованість не є погашеною, колегія суддів відхиляє.

Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19), до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Крім того, відповідно до з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).

У цій справі заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2011 року у справі № 2-880/2011 солідарними боржниками не виконане, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому в позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

В свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» просив стягнути 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої сумиза період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто в межах строку позовної давності відповідно до положення пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строків позовної давності, визначених у статті 257 ЦК України. А тому доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності до вимог про стягнення трьох процентів річних та стягнення інфляційних втрат є помилковими.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач має право на солідарне стягнення з відповідачів 3 % річних та інфляційні втрати на суму, визначену у заочному рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 червня 2011 року у справі № 2-880/2011, а доводи апеляційної скарги про неможливість нарахування інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними, оскільки у спірному випадку основне зобов`язання виникло на підставі судового рішення про стягнення заборгованості.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 759/4324/23 (провадження № 61-11727св24).

При цьому, ОСОБА_2 не спростовувала розмір цієї заборгованості, свій контррозрахунок не надала.

Посилання ОСОБА_2 на те, що відсутність вимоги про стягнення основної суми заборгованості тягне за собою нікчемність заявлених вимог щодо стягнення інфляційних втрат та процентів за порушення виконання грошового зобов`язання; що подання позовної заяви про стягнення виключно грошових коштів, розрахованих за ч. 2 ст. 625 ЦК України суперечить нормам законодавства та такий позов не підлягає задоволенню через наявність задавненої вимоги, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що підстави вважати, що наявна задавлена вимога, відсутні, оскільки в даному випадку судовим рішенням від 30 червня 2011 року у справі № 2-880/2011 стягнуто основну заборгованість за кредитним договором, у зв`язку з чим у кредитора виникає право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання.

Пропуск строку для пред`явлення виконавчих листів у справі № 2-880/2011 до виконання не має правового значення та не спростовує висновків суду, що відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Що стосується вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.

Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції представляв адвокатка Остащенко О.М. на підставі договору № 16 про надання правової допомоги від 15 червня 2020 року, довіреності у порядку передоручення від 08 лютого 2024 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 5081 від 27 червня 2012 року.

Відповідно до пункту 4.1 договору за надання правової допомоги Адвокатським бюро, клієнт оплачує гонорар розмірі встановленому додатковою угодою до цього договору.

09 травня 2024 року між Адвокатським бюро «Остащенко» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» укладено додаткову угоду № 6 про наступне: у зв`язку з необхідністю надання правової допомоги клієнту в суді, сторони погодили розмір гонорару адвоката в розмірі 3000,00 грн за годину надання правової допомоги та гонорар за участь у одному судовому засіданні в розмірі 3000,00 грн. По результатам виконаних робіт, сторони підписують акт виконаних робіт. Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокатському бюро гонорар на підставі актів виконаних робіт, після набрання рішення суду законної сили.

04 листопада 2024 року Адвокатським бюро «Остащенко» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» складено акт виконаних робіт, відповідно до якого в процесі надання правової допомоги клієнту у справі № 641/1011/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2024 року Адвокатським бюро виконано наступні роботи, вартість яких склала 18 000,00 грн, а саме: консультація клієнта 2 год., 6000,00 грн; аналіз апеляційної скарги 2 год., 6000,00 грн; підготовка (написання) відзиву на апеляційну скаргу 2 год. 6000,00 грн. всього 18 000,00 грн.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).

Як вбачається з матеріалів справи адвокаткою Остащенко О.М. до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу.

При цьому слід звернути увагу на позицію Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, згідно якої при визначенні витрат на правову допомогу слід враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також того, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» задоволено, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 10 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» витрати на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, в розмірі 10 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова