Номер провадження: 22-ц/813/2517/25
Справа № 523/2674/24
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

встановив:

У лютому 2024 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її утримання, у розмірі у розмірі 1/6 частини з усіх доходів відповідача, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішити питання щодо судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що з 17 січня 2023 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, і від цього шлюбу мають малолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони проживають окремо. Малолітній син сторін ОСОБА_4 , проживає разом з позивачкою, у ФРН, до якої виїхали у зв`язку зі збройною агресією рф, та перебуває на її утриманні.

Позивачка зазначає, що зважаючи на вік дитини вона не має можливості працювати, а відповідач не надає їй у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання їх малолітнього сина, хоча є працездатним, проходить службу у ЗСУ та отримує стабільний дохід, на утриманні інших непрацездатних або неповнолітніх осіб не має, отже має можливість утримувати сина, а також надавати утримання їй до досягнення дитиною трьох років.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2024 року вказаний вище позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_1 , проте не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 лютого 2024 року до досягнення повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

ОСОБА_2 , щомісячно, в розмірі 1/12 частини з усіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_1 , починаючи з 15 лютого 2024 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на добровільне надання ним матеріального утримання позивачці, а також, що 14.12.2023 року остання разом з їхнім малолітнім сином ОСОБА_4 , виїхала за межі України, чим грубо порушила права відповідача як батька дитини, просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2024 року та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Також скаржник зазначає, що на його утриманні також перебуває рідна бабуся, яка потребує від нього матеріальної допомоги необхідної для її лікування, а малолітній син ОСОБА_4 , який проживає закордоном, тривалий час не знаходиться на вихованні та утриманні позивачки, оскільки остання перебуває у США.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Садікова М.В., заперечуючи проти доводів скаржника, просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що фінансові зобов`язання на які посилається скаржник не звільняють його від обов`язку надавати утримання своїй малолітній дитині та дружині до досягнення дитиною 3х років. Доводи ж скаржника про перебування позивачки у США не підтверджені жодними доказами.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Танасогло О.М. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав, також повідомив суду про бажання відповідача врегулювати спір у позасудовий спосіб, зокрема, у зв`язку із недостатністю визначеного судом розміру аліментів на утримання дитини сторін.

Представниця позивачки ОСОБА_2 адвокат Садікова М.В., заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін. Щодо посилань представника скаржника про добровільне надання коштів на утримання малолітнього сина сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомила суду, що відповідних пропозицій позивачці від сторони відповідача не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Танасогло О.М. та представниці позивачки ОСОБА_2 - адвоката Садікової М.В., за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом із позивачкою, яка не працює, та потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, що у свою чергу є його обов`язком відповідно до вимог статті 84 СК України, при цьому відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що з 17 січня 2023 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони проживають окремо. Малолітній син сторін ОСОБА_4 проживає разом з позивачкою.

Відповідач ОСОБА_1 є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення, зокрема за січня 2023 року-лютий 2024 року отримав дохід від 20 817,30 грн до 123 421,30 грн щомісячно. За березень-червень 2024 року отримав з урахуванням податків 371 913,47 грн, що підтверджується інформацією військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина ( ст. 181 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України).

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом частини 2 зазначеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

В силу статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Положеннями статей 75, 80, 84 СК України передбачено право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з положеннями частини другої, четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і у разі розірвання шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 80 СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно із частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Встановивши, що після припинення шлюбних відносин між сторонами, їх малолітня дитина син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини у вказаному вище розмірі від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня її звернення до суду з цим позовом, та до досягнення дитиною повноліття, а також аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає разом з позивачкою ОСОБА_2 , що виключає підстави для стягнення на користь останньої аліментів, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що відповідач посилаючись на вказані обставини, зокрема щодо відсутності обов`язку сплачувати аліменти на користь позивачки, у зв`язку із тим, що малолітній син ОСОБА_4 не проживає разом із позивачкою ОСОБА_2 та не знаходиться на її утриманні, мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України, однак таких обставин суду позивачем не доведено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів також відхиляє посилання скаржника, в якості доводів апеляційної скарги, на те, що на його утриманні також перебуває рідна бабуся ОСОБА_5 , яка потребує вартісного лікування.

При цьому колегія суддів зауважує, що перебування особи на лікуванні не свідчить про потребування нею утримання, зокрема від відповідача та фактичне надання такого саме ОСОБА_1 . Також колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не підтверджено ступінь родинних зв`язків між ним та ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, колегія суддів виснує, про відсутність підстав для звільнення відповідача ОСОБА_1 від обов`язку утримувати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його повноліття.

Щодо посилань представника відповідача під час апеляційного перегляду справи на те, що стягнутий судом розмір аліментів на утримання малолітнього сина є недостатнім для належного забезпечення гармонійного розвитку дитини, у зв`язку з чим відповідач має бажання надавати утримання сину у значно більшому розмірі, апеляційний суд зауважує, що стягнення аліментів на утримання дитини за рішенням суду, у визначеному ст. 181 СК України порядку, не впливає на можливість надання відповідачем у добровільному порядку за його власним прагненням матеріальної допомоги у значно більшому розмірі ніж, визначено судом у вигляді аліментів.

Водночас, колегія суддів зауважує, що інші доводи скаржника зводяться до заперечення наявності підстав для сплати ним аліментів, зокрема, на утримання малолітнього сина, з посиланням на певні обставини, яким апеляційним судом надано оцінку, що вказує на суперечливість позиції сторони скаржника.

Також, зважаючи на те, що малолітня дитина сторін син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з позивачкою ОСОБА_2 , вік дитини, а також те, що відповідач є працездатним та, як військовослужбовець, отримає грошове забезпечення, колегія суддів виснує про можливість ОСОБА_6 надавати матеріальну допомогу дружині, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років, зокрема, у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання: малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 лютого 2024 року до досягнення повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , в розмірі 1/12 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 15 лютого 2024 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, чи стали підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 14 березня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова