Справа № 357/3764/24
Провадження № 2/357/455/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

секретар судового засідання Чайка О.В.,

за участю: представника позивача адвоката Дідич П.В., відповідача - ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Ковбасюк-Бобрової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 в м. Біла Церква Київської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири

В С Т А Н О В И В :

1. Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2024 року ОСОБА_2 (далі «Позивач) звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_1 (далі «Відповідач») про визнання права власності на 1/2 частку квартири.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на такі обставини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.09.2008 року. До реєстрації шлюбу сторони вже два роки проживали однією сім`єю за різними адресами на найманих квартирах, збирали гроші на власне житло, яке придбали в 2008 році.

Під час шлюбу у сторін народився народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

25.05.2018 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/2472/18 шлюб між сторонами було розірвано.

За період спільного проживання за спільні кошти сторонами було придбано майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, яке на даний час не поділене і яке підлягає розподілу, а саме - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка придбана на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2008 року, зареєстрованому в реєстрі за №1-6420, посвідченому державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. Договір було укладено між попередніми власниками та Відповідачем ОСОБА_1 .

Після придбання квартири 23.01.2009 року право власності на цю квартиру було зареєстровано в Білоцерківському МБТІ, записано в книгу № 94, номер запису 10902, реєстраційний номер 15898988. Номер витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 21647344 від 23.01.2009 року.

У 2010 році Позивач зі спільним сином сторін та її донькою від першого шлюбу ОСОБА_4 , 2001 року народження були там зареєстровані. Відповідач був і є зареєстрованим в місті Києві.

З часу придбання спільної квартири сторін Позивач займалася ремонтами в ній, весь час оплачувала комунальні послуги тощо.

Після того, як сім`я сторін розпалася, ще до розірвання шлюбу в 2018 року Відповідач забрав всі свої речі з квартири і виселився. З того часу він квартирою не користується, місце його фактичного проживання Позивачу не було відоме. Вона лише знала, що Відповідач живе і проходить військову службу в місті Києві, що у нього вже нова сім`я.

На даний час у спірній квартирі проживає лише Позивач, вона продовжує оплачувати самостійно всі витрати по утриманню квартири, всі квитанції або дані про банківські операції по оплаті утримання квартири зберігаються у неї.

Зазначила, що оскільки між сторонами існує спір з приводу розподілу вказаного вище житлового приміщення, а Відповідач не бажає вирішити це питання мирним шляхом, вона вимушена звернутись до суду з цим позовом.

З огляду на викладене, Позивач просила суд:

визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 на підставі договора купівлі-продажу від 26.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Магдич Т.І.;

поділити спільне майно подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи.

12.03.2024 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення її недоліків (а.с. 24-25).

19.03.2024 року до канцелярії суду Позивачем було подано заяву про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 27).

20.03.2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 30-31).

28.05.2024 року до суду надійшла заява Позивача про забезпечення позову. У заяві позивач просив забезпечити її позов шляхом накладення арешту на житлову квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану на ім`я відповідача по справі ОСОБА_1 (а.с. 37-38).

29.05.2024 року ухвалою суду заяву Позивача про забезпечення позову було задоволено. Накладено арешт на житлову квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 43-46).

17.04.2024 року до канцелярії суду представником Відповідача було подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначила, що 26.09.2008 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 25.05.2018 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по цивільній справі № 357/2472/18 шлюб між сторонами було розірвано, рішення суду набрало законної сили 26.06.2018 року.

У місті Теребовля Тернопільської області квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на підставі: 3/4 - частки договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Теребовялнського районного нотаріального округу Мєшковою Н.Ф. 12.01.2001 року по реєстру за № 104 і зареєстрованого Теребовлянським бюро технічної інвентаризації 15.01.2001 року в реєстрову книгу за № 631 та в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 23867962; 1/4 частка свідоцтва про право власності на житло, виданого приватизаційним органом Тернопільської КЕЧ району 05.06.1995 року та зареєстрованого Теребовлянським бюро технічної інвентаризації 15.01.2001 року в реєстрову книгу за № 631 та в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 23867962. 30.07.2008 року, квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 на підставі довіреності, виданої на свого батька ОСОБА_5 , відчужив дану квартиру громадянину ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Тернопільської області Гордеєвою Л.І., за яку отримав 273063 грн. 94 коп., що на день правочину по курсу НБУ становить 56385 доларів США 55 центів.

02.09.2008 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було укладено договір № 1. Пунктом 1.1. Договору від 02.09.2008 року передбачено, що Замовник ОСОБА_1 доручає, а Виконавець ФОП ОСОБА_7 зобов`язується за винагороду зробити Замовникові комплекс послуг з пошуку й організації купівлі квартири в місті Біла Церква. Пунктом 1.3. Договору № від 02.09.2008 року передбачені «Вимоги до об`єкта нерухомості по місту: складається з трьох кімнат, місце розташування: АДРЕСА_3 ; загальна площа приміщення: від 40 до 70 кв.м.; діапазон цін: від 200000 грн. до 400000 грн. Пунктом 6.1. Договору № від 02.09.2008 року передбачено, що термін його дії визначено Сторонами до 02.11.2008 року. 02.09.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, яким передбачені наступні мови: у строк до 02.11.2008 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , яка складається з трьох кімнат, продаж зазначеної квартири буде здійснено за ціною, еквівалентною 55000 доларів США. 02.09.2008 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було укладено Акт виконаних робіт до Договору № 01 від 02.09.2008 року, за яким «Замовник ОСОБА_1 підтверджує належну якість виконаних робіт і відсутність претензій до Виконавця ФОП ОСОБА_7 по об`єкту нерухомості, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 266 200 грн. У відповідності до п.3.1. Договору та за взаємною згодою сторін Виконавцю належить до сплати 8000 грн., вказана сума підлягає сплаті Виконавцю не пізніше 02.11.2008 року. Однак у строк, за яким обумовили сторони попереднього договору купівлі-продажу квартири, Продавець ОСОБА_8 умови не виконав, а тому ФОП ОСОБА_7 продовжив пошук об`єкту нерухомості у місті Біла Церква Київської області.

20.12.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (за довіреністю від власників) було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, яким передбачені наступні мови: у строк до 26.12.2008 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, продаж зазначеної квартири буде здійснено за ціною, еквівалентною 51 500 доларів США.

20.12.2008 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 було складено Акт виконаних робіт до Договору № 01 від 20.12.2008 року, за яким «Замовник ОСОБА_1 підтверджує належну якість виконаних робіт і відсутність претензій до Виконавця ФОП ОСОБА_7 по об`єкту нерухомості, розташованому за адресою: АДРЕСА_5 , вартістю 51500 доларів США.

У відповідності до п.3.1. Договору та за взаємною згодою сторін Виконавцю належить до сплати 1545 у.о., вказана сума підлягає сплаті Виконавцю не пізніше 26.12.2008 року. 26.12.2008 року ОСОБА_1 було придбано за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І.

Наголосила, що Позивачем не надано жодного доказу про її доходи, Позивач не стверджує, що вона приймала безпосередню чи опосередковану участь у придбанні спірної квартири, а сам по собі факт перебування в шлюбних стосунках не є виключною передумовою для визнання майна спільною сумісною власністю, яке підлягає поділу (а.с. 50-56).

24.04.2024 року до канцелярії суду Позивачем було подано відповідь на відзив, у якій остання зазначила наступне. У своїй позовній заяві вона вказувала, що спірна квартира придбана в період спільного проживання та за спільні кошти. Ще до реєстрації шлюбу сторін вони з Відповідачем жили однією сім`єю і планували спільно придбати житло, планували народити дитину. Саме тому, що Позивач служила в місті Біла Церква, вирішено було придбати квартиру саме там. Відповідач служив спочатку у Львівській області, а з 2009 року він продовжує служити в місті Києві і є зареєстрованим при військовій частині по цей час.

У спірній квартирі після її придбання були зареєстрованими лише Позивач з дітьми, Відповідач у ній зареєстрованим не був Якби Відповідач купував квартиру лише за власні кошти, він би купував її за місцем своєї служби для себе, а не там, де служить і живе Позивач. На момент придбання квартири Позивач мала постійний дохід, оскільки проходила службу в військовій частині в АДРЕСА_6 , мала деякі заощадження. Також вона отримувала аліменти на утримання дитини від першого шлюбу. Позивачу багато допомагали матеріально її батьки. Коли вони з Відповідачем твердо вирішили, що будуть одружуватись і для їхньої сім`ї потрібне постійне житло, вони вирішили придбати квартиру, разом зайнялись її пошуком, обирали квартиру разом. При цьому вони домовилися, що гроші на придбання квартири будуть, звісно, спільними - частково від продажу квартири Мудракових в місті Теребовля, частково нададуть родичі Позивача (батьки і бабуся, яка продала свою квартиру в місті Костянтинівка).

Зі слів Відповідача їй відомо, що його батько продав квартиру в місті Теребовля і поділив гроші між ним і його сестрою, яка проживала на той час в Білорусі. Цих грошей вистачало трохи більше, як на половину запланованої до покупки квартири, а ще треба було понести значні витрати на пошук та оформлення купівлі-продажу квартири. Тому цю частину грошей Позивач додавала із власних заощаджень і 15 тисяч доларів дали її батьки. Позивач була присутня при оформленні договору купівлі-продажу квартири, її батько їх з Відповідачем в цей день возив з грішми до нотаріуса.

Таким чином, вона разом з Відповідачем обирала, придбала і розрахувалися за спірну квартиру. До того ж, усі подальші ремонти та облаштування квартири вона здійснювала за рахунок своєї зарплати і матеріальної допомоги її батьків (заміна вікон, кахель, ремонтні роботи, сантехніка, меблі тощо). Балкон Позивач поставила вже після розірвання шлюбу. Тому вона стверджує, що спірна квартира не лише придбана в період зареєстрованого шлюбу, а й за спільні кошти, а не лише за гроші Відповідача. Зауважила, що оформлено купівлю-продаж спірної квартири, як вбачається з доданої до відзиву копії договору купівлі-продажу спірної квартири від 26.12.2008 року, було всього за 48935,00 гривень. Зауважила, що до відзиву на позовну заяву додано копію договору купівлі-продажу квартири в місті Теребовля від 30.07.2008 року, з якого вбачається, що квартиру продавав (відповідно і отримував гроші) батько Відповідача. Доказів того, куди і в яких сумах далі поділися гроші від цієї угоди не надано.

Також до відзиву надано копії договорів з пошуку квартири для купівлі, копії актів виконаних робіт, попередніх договорів купівлі-продажу, які, на її переконання, можуть підтвердити лише той факт, що сторони в період з вересня по грудень 2008 року дійсно шукали квартиру для придбання. Але ці копії аж ніяк не є належними доказами того, що квартира була придбана лише за кошти Відповідача. Більше того, надані копії «попередніх договорів» такими не є в силу вимог закону про те, що такі договори мають укладатися в тій самій формі, що й основний договір, тобто нотаріально (а.с. 85-87).

25.04.2024 року до канцелярії суду представником Відповідача подано клопотання про витребування доказів, у якому остання просила суд витребувати у Головного управління Державної податкової служби у Київській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області інформацію (довідку) про відомості або інформацію про розмір та джерела отримання доходів ОСОБА_2 у період з 01.01.2007 року по момент розгляду даної цивільної справи (а.с. 98-99).

06.06.2024 року ухвалою суду було витребувано у Головного управління Державної податкової служби у Київській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області інформацію (довідку) про відомості або інформацію про розмір та джерела отримання доходів ОСОБА_2 у період з 01.01.2007 року по момент розгляду даної цивільної справи (а.с. 110-111).

26.06.2024 року до канцелярії суду від Головного управління Державної податкової служби у Київській області надійшов лист від 19.06.2024 року №12447/5/10-36-12-03-02 (а.с. 130-131).

11.09.2024 року ухвалою суду було витребувано у Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області та Київського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірених копій матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі продажу квартири від 26.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстровано в реєстрі за №1-6420 (а.с. 136).

08.10.2024 року до канцелярії суду від Філії №2 Київського обласного державного нотаріального архіву надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі продажу квартири від 26.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстровано в реєстрі за №1-6420 (а.с. 144-157).

16.10.2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження по даній цивільні справі, призначено її до судового розгляду по суті (а.с. 180).

26.11.2024 року до канцелярії суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області надійшов лист від 19.11.2024 року №1000-0803-7/181170 (а.с. 183-186).

У судових засідання Позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Надала пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві, відповіді на відзив та промови у судових дебатах.

Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Надали пояснення, аналогічні за змістом відзиву на позовну заяву, а також промови у судових дебатах.

2. Мотивувальна частина.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.09.2008 року. 25.05.2018 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по цивільній справі № 357/2472/18 шлюб між сторонами було розірвано, рішення суду набрало законної сили 26.06.2018 року (а.с.6).

26.12.2008 року, під час шлюбу, між Відповідачем та ОСОБА_10 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. Відповідно до п.2.1. розділу 2 Договору, вартість указаної квартири становить 49000,00 гривень (а.с. 145)

При укладенні договору купівлі продажу спірної квартири 26.12.2008 року Позивач, надала згоду на придбання спірної квартири, та у заяві підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання квартири спільною сумісною власністю сторін. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності. Заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї (а.с. 154).

Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України.

Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду від 03.05.2022 року по справі №243/12643/19 викладено правовий висновок про те, що з моменту, коли сторони договору, як виду правочину, дійшли згоди з усіх істотних умов цього договору, такий договір вважається укладеним, якщо законом не визначено інший момент його укладення, зокрема реєстрацію договору та/або його нотаріальне посвідчення. У цьому випадку договір вважався укладеним з моменту його реєстрації та/ або нотаріального посвідчення. При цьому загальні вимоги до чинності правочину визначені положеннями статті 203 ЦК України.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17).

Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За правилами пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Висновки суду.

Судом встановлено та сторонами не оспорювалося, що спірну квартиру було придбано під час перебування сторін у шлюбі.

При укладенні договору купівлі продажу спірної квартири 26.12.2008 року Позивач, надаючи згоду на придбання спірної квартири, у заяві підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання квартири спільною сумісною власністю сторін. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності. Заявила, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї (а.с. 154).

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном. Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Відтак, згода дружини, чоловіка на розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; у випадку набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Саме цим обумовлена необхідність згоди іншого подружжя на набуття одним із подружжя майна у право спільної сумісної власності; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Такі правові висновки викладено у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.062024 року по справі №712/3590/22.

За змістом наведеної заяви Позивач відповідно до статті 369 ЦК України надала згоду своєму чоловікові Відповідачу по даній справі на купівлю спірної квартири. Указана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. З урахуванням наведених висновків Об`єднаної палати, наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

Суд ураховує, що під час укладення договорів купівлі-продажу квартири, обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - спірної квартири. За таких обставин, суд виснує, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнає за Позивачем право власності на 1/2 цієї квартири.

З огляду на викладене, заслухавши позицію сторін та їх представників, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з вказаним позовом, Позивачем були також понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 8811,20 гривень, які документально підтверджені (а.с. 18, 28). Оскільки позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню, то з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову в розмірі 8811,20 гривень.

3. Резолютивна частина.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 13, 81, 141, 254, 263, 264-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири задовольнити.

Визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 на підставі договора купівлі-продажу від 26.12.2008 року, посвідченого державним нотраіусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Магдич Т.І.

Поділити спільне майно подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в розмірі 8811,20 гривень (вісім тисяч вісімсот одинадцять гривень 20 копійок).

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 17.03.2025 року.

Суддя В. П. Цукуров