ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/486/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1205/21 Категорія: 304010000 Піньковський Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Карпенко О.В.,

за участю секретаря Довженко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2024 року (повний текст виготовлений 24.05.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку.

В обґрунтування поданого позову зазначала, що 25 лютого 2000 року вона уклала з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В серпні 2020 року у неї з`явилася можливість розпочати облаштування своєї частини будинку. Саме під час цього її брат ОСОБА_3 заявив, що не погоджується з раніше досягнутими домовленостями по розподілу вищевказаного будинку і наполягає на тому, щоб приміщення 1-2 та 1-3 були надані в користування йому, а їй відійшло в користування приміщення 1-4.

Як до підписання оскаржуваного договору, так і під час його підписання, всі сторони цього договору підтверджували, що приміщення 1-2 та 1-3 мають бути надані в користування їй, а приміщення 1-4 має бути надане в користування третій особі. Саме ця істотна обставина, що їй в подальшому відійдуть в користування приміщення 1-2 та 1-3 і спонукала її до укладення такого договору купівлі-продажу.

Для неї істотною обставиною при укладенні договору купівлі-продажу жилого будинку було те, що їй відходять в користування саме ці приміщення і відповідач підтвердив, що на момент укладення спірного договору третя особа погодилася на такі умови.

Вважає, що третя особа уже під час укладення договору мала на меті порушити усні домовленості щодо користування приміщеннями. Тобто, під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу жилого будинку, наміри третьої особи були спрямовані на підписання договору на будь-яких усних домовленостях, хоча в реальності уже при підписанні договору третя особа зовсім не мала на меті в подальшому виконувати досягнуті усні домовленості щодо порядку користування приміщеннями в придбаному будинку.

Враховуючи зазначене, позивач дійшла висновку, що дії третьої особи при укладенні договору не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, обумовлених цим договором.

Крім того, звертає увагу суду на те, що реальна істотна обставина по справі стала відома їй лише у серпні 2020 року, коли вона спробувала розпочати облаштування приміщень 1-2 та 1-3, які мали відійти їй в користування згідно усіх домовленостей. Тобто вважає, що для неї початком строку позовної давності при визнанні недійсним договору купівлі-продажу жилого будинку слід вважати серпень 2020 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір від 25 лютого 2000 року купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач своїх вимог щодо недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку, з підстав, передбачених статтею 203 ЦК України, не довів.

При ухваленні рішення у справі суд взято до уваги те, що договір укладався та підписувався усіма учасниками і, при цьому, істотні умови, на наявності яких наполягає позивач, у договір внесені не були. Нотаріусом зафіксовано та відображено усі умови договору купівлі-продажу, яких дійшли сторони договору. Підписуючи договір сторони погодили, що діють добровільно, цілеспрямовано, свідомо, розумно та на власний розсуд, буз будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вказуючи, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, постановленим з неправильним встановленням обставин у справі, тому просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір купівлі-продажу жилого будинку від 25.02.2000 року має бути визнаний недійсним, оскільки цей договір не відповідає внутрішній волі позивача.

Вказує, що, оскільки позивач, як сторона договору стала співвласником жилого будинку на правах спільної сумісної власності без визначення конкретного порядку користування приміщеннями цього жилого будинку, що в подальшому призвело до фактичної неможливості користування саме тими приміщеннями (1-2 та 1-3) заради яких позивач і уклала договір купівлі-продажу, тому вона змушена звернутись за захистом своїх прав та є обґрунтовані підстави для визнання договору недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Більше того, апелянт звернулася з заявою про розгляд апеляційної скарги у її відсутність.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання недійсним заяву про прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, а тому перегляду рішення суду підлягає лише у даній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, що згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку, укладеного 25 лютого 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Н.М.Поліщук, зареєстрованого в реєстрі за № 199, ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_1 , та ОСОБА_3 , що проживає в с. Полянецьке Уманського району Черкаської області, ОСОБА_1 , що проживає в АДРЕСА_2 , склали договір про таке: 1. ОСОБА_2 продав, а громадяни ОСОБА_3 , ОСОБА_1 купили належний гр. ОСОБА_2 жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

У вказаному договорі визначено з чого складається вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, підстава належності продавцю житлового будинку, вартість за яку вчинено продаж майна, підтвердження, що будинок нікому іншому не подарований та в спорі чи під забороною не перебуває, матеріальна відповідальність за оформлення та складання договору, а також кількість виготовлених примірників договору та їх зберігання. Договір посвідчений підписами продавця та покупців.

В підтвердження позовних вимог позивач додає копію листа, датованого 20 січня 2021 року, направленого на адресу ОСОБА_2 , щодо врегулювання спору по розподілу будинку, у якому просить свого батька, ОСОБА_2 , який продав їй та її брату ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , шляхом посередництва у переговорах щодо встановлення порядку користування будинком, оскільки станом на час звернення з цим листом вона позбавлена можливості облаштувати належну їй частину будинку та зазначає про те, що в разі ненадання їй допомоги мирним шляхом вирішення спору, що виник між покупцями, вона вимушена буде звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним.

Також позивачем додано копію листа-відповіді ОСОБА_2 на її ім`я, у якому відповідач зазначає про те, що він провів розмову з сином ОСОБА_3 із якої зрозумів, що останній змінив свою позицію з приводу обрання ним його частки у будинку та про те, що урегулювати спір він не може. Крім того, вказує, що у разі її звернення до суду з позовом, він однозначно прийме її сторону, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу, між продавцем та покупцями існувала усна домовленість, про виділ кожному із покупців у користування конкретних кімнат.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

З позовних вимог установлено, що ОСОБА_1 , як на підставу недійсності вчиненого договору купівлі-продажу, вказує ту обставину, що за усної домовленості досягнутої сторонами при його укладенні були визначені приміщення жилого будинку, які переходять у користування позивача та які переходять у користування третьої особи у справі.

Колегія суддів звертає увагу, що у самому договорі вказаних обставин не зазначено, житловий будинок придбано покупцями у спільну сумісну власність без виділення часток. Договір підписано його сторонами, що свідчить про узгодженість його умов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до норм ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 370, ч. 1 ст. 372 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу немає. Усна домовленість про порядок користування майна, яке придбається, не може бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки під час його укладення та нотаріального посвідчення сторони були ознайомлені з його змістом та погодили його укладення на вказаних умовах.

Крім того, позивач як співвласник нерухомого майна, у разі відсутності згоди співвласників майна щодо порядку користування ним, має право на звернення до суду з належно обраним способом захисту своїх прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2025 року.

Судді: