КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/6137/19-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7175/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року, постановлену під головуванням судді Ільєвої Т.Г., по справі за заявою ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа по справі № 757/6137/19-ц від 03 листопада 2023 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просила: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва № 757/6137/19-ц від 03.11.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 135 360 грн. 00 коп. (а.с. 157-158).

В обґрунтування заяви зазначала, що згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2021 року видано виконавчий лист № 757/6137/19-ц від 03.11.2023 року про стягнення з заявниці на користь стягувача заборгованості в розмірі 135 360,00 грн.

13.03.2024 року Печерським відділом ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження за № НОМЕР_1.

13.09.2024 року заявниця звернулася із заявою до Печерського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що вона повністю погасила борг та надала, як доказ, відповідну розписку від стягувача про отримання боргу. Однак, Печерський відділ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовив у закритті виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду згідно виконавчого провадження, вказавши при цьому, що немов би, відсутні підстави для ухвалення такого рішення, хоч це прямо передбачено ст. 39 ч. 1 п. 9 Закону України «Про виконавче провадження».

На дії державного виконавця заявницею було подано скаргу до Міністерства юстиції України від 20.02.2024 року, на яку надійшла відповідь про передачу скарги до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Києва. У відповіді Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Києва є посилання на заяву стягувача про те, що він немов би заперечує отримання боргу, при цьому, зовсім не враховано психічний і фізичний стан стягувача, зважаючи на його вік та очевидні проблеми зі здоров`ям, адже, обставин отримання коштів і підписання розписки стягував може і не пам`ятати (а.с. 157-158).

11 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Волошин М.К. подав до районного суду заяву в якій зазначив, що ОСОБА_2 заперечує отримання коштів від ОСОБА_1 на виконання рішення суду, просив відмовити в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (а.с. 182-184).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа по справі № 757/6137/19-ц від 03 листопада 2023 року(а.с. 186-188).

Не погодившись з ухвалою суду, 02 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (а.с. 190-191).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначила, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, такою, що порушує її законні права та інтереси, а також норми процесуального права.

Вказувала, що на обґрунтування зазначеної заяви заявницею надано до суду копію розписки про отримання боргу стягувачем від 20 жовтня 2023 року. Однак, суд першої інстанції при розгляді справи не взяв до уваги вказану розписку, жодним чином її не проаналізував та не надав їй належної оцінки.

Відтак, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені в ухвалі, не відповідають обставинам справи (а.с. 190-191).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення стягувача ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим стягувач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Волошина М.К., про що є відмітка працівників пошти (трекінг-код) про вручення адресату поштового відправлення суду та телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Печерський відділ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції був сповіщений завчасно врученням повідомлення уповноваженій особі (а.с. 202-208).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року у справі 757/6137/19-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 135 360 грн. 00 коп. Стягнуто зОСОБА_1 на користь держави суму судового збору у розмірі 1 353 грн. (а.с. 101, 103-106).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року - без змін (а.с. 146-151).

03 листопада 2023 року на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 757/6137/19-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 135 360 грн. 60 коп. (а.с. 159).

13 березня 2024 року старшим державним виконавцем Печерського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцьким Т.К. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 757/6137/19-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва 03.11.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 135 360 грн. 60 коп. (а.с. 160).

ОСОБА_1 звернулась до старшого державного виконавця Печерського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцького Т.К. з заявою про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з тим, що нею повернуто борг кредитору ОСОБА_2 , про що свідчить розписка кредитора від 20.10.2023 року (а.с. 161).

Згідно зі змісту копії розписки від 20 жовтня 2023 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 135 360,00 грн. в рахунок погашення боргу згідно розписки від 17.06.2017 року та рішення Печерського районного суду від 16.08.2021 року (а.с. 163).

Отримання вищевказаних коштів від ОСОБА_1 в сумі 135 360,00 грн. та виконання рішення Печерського районного суду від 16.08.2021 року стягувач ОСОБА_2 заперечував.

29 квітня 2024 року начальником Печерського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ярушевською І. надано відповідь, на заяву ОСОБА_1 , в якій зазначено про відсутність підстав для завершення виконавчого провадження, оскільки додана боргова розписка не може бути прийнята до уваги (а.с. 162).

Зі змісту відповіді заступника начальника міжрегіонального управління - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувало М. вбачається, що останнім вказано, що розписка спростовується стягувачем, про що свідчить заява, яка надійшла від нього 09.04.2024 та міститься у матеріалах виконавчого провадження. Роз`яснено право оскаржити рішення, дії або бездіяльність виконавців та посадових осіб органів ДВС в судовому порядку (а.с. 166-167).

Як на підставу для визнання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва № 757/6137/19-ц від 03.11.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 135 360 грн. 00 коп., заявниця посилалась на те, що вона повністю погасила борг на підтвердження чого надала відповідну розписку від стягувача про отримання боргу.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вказаної заяви, правильно виходив з того, що як на підставу для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, заявник вказала на погашення боргу, проте доказів, які б могли переконати суд в цьому не надано, враховуючи, що стягувач заперечував щодо факту погашення боргу відповідачем.

Посилання ОСОБА_1 на наявність розписки ОСОБА_2 від 20 жовтня 2023 року про отримання останнім від ОСОБА_1 135 360,00 грн. в рахунок погашення боргу згідно розписки від 17.06.2017 року та рішення Печерського районного суду від 16.08.2021 року, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність обов`язку боржника у зв`язку з його виконанням, колегія суддів відхиляє.

Так, в матеріалах справи міститься копія розписки від 20 жовтня 2023 року від імені ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 135 360,00 грн. в рахунок погашення боргу згідно розписки від 17.06.2017 року та рішення Печерського районного суду від 16.08.2021 року (а.с. 163).

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за заявою сторони позивача, 03 листопада 2023 року на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 757/6137/19-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 135 360 грн. 60 коп. (а.с. 159).

Крім того, 13 березня 2024 року старшим державним виконавцем Печерського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцьким Т.К. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа № 757/6137/19-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва 03.11.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 135 360 грн. 60 коп. (а.с. 160).

Тобто, позивач пред`явив виконавчий лист № 757/6137/19-ц до виконання, що вказує про визнання (підтвердження) позивачем наявності грошового зобов`язання у відповідача перед позивачем за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року.

Крім того, як вбачається з відповіді заступника начальника міжрегіонального управління - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - розписка спростовується стягувачем, про що свідчить заява, яка надійшла від нього 09.04.2024 та міститься у матеріалах виконавчого провадження (а.с. 166-167).

Відтак, фактично, своїми діями позивач заперечував факт отримання від відповідача грошових коштів на виконання рішення Печерського районного суду від 16.08.2021 року.

11 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Волошин М.К. подав до районного суду заяву в якій зазначив, що ОСОБА_2 заперечує отримання коштів від ОСОБА_1 і виконання вищевказаного набравшого законної сили рішення суду, просив відмовити в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (а.с. 182-184).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки підстав стверджувати про відсутність матеріального обов`язку боржника (відповідача) за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року немає, з огляду на заперечення позивача (стягувача) про отримання ним грошових коштів від відповідача за наявною в матеріалах справи розпискою.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень ст. 389 ЦПК України, ухвали суду першої інстанції щодо виправлення помилки у виконавчому документі або визнання його таким, що не підлягає виконанню (п. 25 ч. 1 ст. 353 ЦПК України), не віднесені процесуальним законом до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - залишити без задоволення.

УхвалуПечерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2024 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття та касаційному оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 13 березня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова