судді Львівського апеляційного суду Приколоти Т.І.
Справа № 454/1266/15-ц
Провадження № 22-ц/811/2053/24
17 лютого 2025 року м.Львів
у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.
У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (тепер - АТ КБ «ПриватБанк»), з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 22 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №CGH0GK00240208, згідно якого позичальнику надано кредит у розмірі 22 500 євро на термін до 21 липня 2015 року. Банк свої зобов`язання виконав, належним чином надав ОСОБА_1 кредитні кошти у зазначеному розмірі. Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року в сумі 62 067,33 євро, яка станом на 6 серпня 2018 року, складається з наступного: 15 204,38 - заборгованість за кредитом; 34 065,46 євро - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3 159,49 євро -заборгованість по комісії за користування кредитом; 9 638,49 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року між Банком та ОСОБА_2 22 липня 2005 року укладено договір поруки, згідно якого ОСОБА_2 поручався перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`зань щодо повернення кредитних коштів.
ОСОБА_1 своїх зобов`язань не виконала та допустила заборгованість.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року позов задоволено. Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року в розмірі 62 067, 33 євро, що за курсом 31,39 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 6 серпня 2018 року складає 1 948 293,49 грн. станом на 6 серпня 2018 року, яка складається з наступного: 15 204,38 євро - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 34 065,46 євро - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3 159,00 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 9 638,49 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3 654 грн.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що аналіз норм ч.1 ст.1048, ч.1 та ч.1 ст.1049 свідчить про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування позикою після 22 липня 2015 року є безпідставною і задоволенню не підлягає. Згідно вимог 258 ЦК України до вимог щодо стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. Відтак пеня нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі посилався на те, що у в жовтні 2008 році Банк звернувся до нього як до поручителя з вимогою про дострокове погашення заборгованості, цим самим змінив умови виконання договору, а також повинен був зупинити будь - які нарахування. У той же час, банк продовжував безпідставно нараховування ще до 2018 року, тобто, ще три роки після закінчення терміну договору, який закінчився 21 липня 2015 року. При вирішенні спору просив застосувати ст.559 ЦК України та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення боргу солідарно з нього як з поручителя, оскільки банк підвищив розмір процентної ставки без його згоди як поручителя.

Колегія суддів апеляційного суду не погодилася із висновками суду першої інстанції щодо розміру заборгованості по процентах, комісії та пені. Постановою Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалено рішення Сокальського районного суду Львівської області від 23 квітня 2024 року скасувати та прийняти нове рішення. Позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CGH0GK00240208 від 22 липня 2005 року в сумі 37 419, 41 євро, яка складається з наступного: 15 204,38 євро - заборгованість за кредитом; 20 215, 03 євро - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2 000 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом. В решті позову відмовлено. Стягнуто з кожного відповідача на користь позивача по 1 096 грн. судових витрат.

Не погоджуюся з висновками колегії суддів апеляційного суду у зазначеній частині та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Рішення апеляційного суду обґрунтовано шляхом вибіркового аналізу доказів у справі без спростування інших доказів, які їх заперечують.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Відповідно до ст. ст. 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункту), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відтак, належить зробити висновок, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідачі на момент укладення договору не заявляли додаткових вимог щодо умов правочину; банк надав позичальнику та поручителю документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, суми щомісячного платежу.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи із презумпції правомірності правочину, з урахуванням того, що кредитний договір є чинним, належить зробити висновок, що всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 12 листопада 2020 року (справа № 308/10189/15, провадження № 61-2279св20).

Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню».

Відповідно до ч.2 ст. 150 Конституції України рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022 у справі № 3-188/2020(455/20) прийшов до наступних висновків: «7. Приписами статті 1050 Кодексу встановлено наслідки порушення позичальником умов договору. Зокрема, оспорюваний Банком припис статті 1050 Кодексу визначає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Кодексу. Конституційний Суд України констатує, що ця норма є відсильною, тому її тлумачення та застосування іманентно потребують застосування норми Кодексу, на яку є безпосереднє посилання в першому реченні частини першої статті 1050 Кодексу. Так, приписом частини другої статті 625 Кодексу встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Отже, аналіз сфери застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу свідчить про те, що вони унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору. Проценти, про які йдеться в приписах статті 1048 Кодексу, є складовим елементом плати за надану позику/кредит, що разом з основною сумою позики/кредиту становить загальну суму боргу, яку боржник повинен сплатити через визначений час після отримання позики/кредиту.

Конституційний Суд України зазначив, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором».

Згідно із ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України.

Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а також може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) викнання зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц, від 9 листопада 2021 року у справі №320/5115/17, від 5 березня 2023 року у справі №910/4518/16).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов`язки відповідно до договору.

Пунктом 1.1 укладеного сторонами кредитного договору визначено, що кредит надається на строк до 21 липня 2015 року. Разом з цим у п.3.4 цього договору зазначено, що нарахування відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів з кредитного рахунку, до дати повного погашення кредиту. Відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом й 360 днів у році. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення кредиту. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 березня 2023 року зазначила наступне: «особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов'язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

Указані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17.

У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України.

Проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов'язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Тому відсутні підстави вважати, що відсотки повинні нараховуватися до 21 липня 2015 року, оскільки як відповідальність за невиконання кредитних зобов`язань сторони передбачили у договорі розмір відсотків до виконання такого зобов`язання.

Вважаю, що апеляційний суд прийшов до помилкового висновку, що у цій справі не заявлялися вимоги про стягнення з відповідачів заборгованості на підставі ст.625 ЦК України (три проценти річних від простроченої суми), таких вимог немає у позовній заяві банку від 18 травня 2015 року та уточнених вимогах від 27 серпня 2018 року, а також у розрахунках сум заборгованості; оскільки у договорі сторони передбачили розмір процентів, які підлягають нарахуванню після закінчення строку кредитування і за своєю природою ці проценти є відповідальністю за прострочення виконання кредитних зобов`язань у розумінні ст.625 ЦК України і не обов`язково мають становити 3%.

Апеляційний суд, вважаючи, що відсотки повинні бути нараховані до закінчення строку кредитування (21 липня 2015 року), разом з тим у своєму рішенні ствердив, що стягненню підлягають відсотки, нараховані станом на 9 квітня 2015 року у розмірі 20 215,03 євро, що не узгоджується ні з нормами закону ні з умовами кредитного договору.

Наданий банком розрахунок заборгованості по процентах, комісії та пені не спростований, апеляційним судом не перевірений.

У мотивувальній частині постанови апеляційного суду зазначено, що вимоги про стягнення комісії за користування кредитом в сумі 3 159 євро не підлягають до задоволення, оскільки умови договору в цій частині є нікчемними. Разом з тим судом ухвалено рішення про стягнення солідарно із відповідачів на користь позивача 2 000 євро комісії, з чим погодитися не можна.

Суд апеляційної інстанції також не врахував положення закону щодо стягнення неустойки.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Хоч апеляційний суд мотивував рішення тим, що розмір пені підлягає зменшенню до 2000 євро, пеня ним фактично зменшена до нуля, оскільки у резолютивній частині постанови відсутнє посилання на стягнення пені. Зменшивши розмір неустойки до нуля, суд не врахував розмір збитків.

Мотиви суду про складне матеріальне становище ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підтверджені жодними доказами.

Вважаю, що рішення апеляційним судом ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з чим погодитися не можна.

Суддя Т.І.Приколота