ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В.,Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Правобережного ВДВС у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Закрите акціонерне товариство «Український мобільний зв`язок», про зняття арешту з майна (суддя першої інстанції Мовчан Д.В.)

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Другого Правобережного ВДВС у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Закрите акціонерне товариство «Український мобільний зв`язок», про зняття арешту з майна, в якому просила зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений згідно постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ Зонова Валерія Миколайовича, «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» від 20.07.2007 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника Приставку В.В. подала апеляційну скаргу, в якій вказано, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування обставин справи.

Мотивує скаргу тим, що відомості про виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 2н-377 від 05.03.2007 року, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ «УМЗ» заборгованості у розмірі 1 048 грн. 11 коп. було виключено з Єдиного реєстру боржників та відсутня жодна інформації стосовно даного виконавчого провадження.

Також наголошує на тому, що судом першої інстанції не було встановлено те, що у відповідності до ст. 1261 ЦК України ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом, а отже автоматично набуває право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 і тому її не потрібно було в даному позові визнавати право власності на дане майно оскільки право власності спадкоємця на це майно йому належить з моменту відкриття спадщини.

ОСОБА_2 просив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні на задоволенні апеляційної скарги наполягав.

Від начальника Другого Правобережного ВДВС у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Астапенкової К.М., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду, просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Від третьої особи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.03.2007 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ «УМЗ» заборгованості у розмірі 1 048 грн. 11 коп.

Матеріалами справи також підтверджено, що на примусовому виконанні у Ленінському ВДВС ДМУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 2н-377 від 05.03.2007 року, виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ «УМЗ» заборгованості у розмірі 1 048 грн. 11 коп.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що в межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем Зоновим В.М. було винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкав за адресою: АДРЕСА_3 (на все рухоме та нерухоме майно), а також, заборону здійснювати відчуження будь якого майна, що належить йому.

Таким чином, судом встановлено, що особою в інтересах якої накладено арешт на майно є третя особа у справі: ЗАТ «Український мобільний зв`язок», правонаступником прав та обов`язків якого є ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ВФ УКРАЇНА". Інформація з означеного приводу є публічною, перебуває у відкритому доступі та не викликає труднощів у її пошуку.

Судом також встановлено, що перевіркою автоматизованої системи виконавчого провадження, спец розділу та архівних виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні у відділу перебували виконавчі провадження: 1) № 25537832 з примусового виконання постанови від 28.12.2010 року АЕ № 1124574, виданий ВДАІ по обслуговуванню м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штраф у розмірі 51 грн. 00 коп.; 25.07.2011 року закінчено ВП № 25537832 на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» діючого на той час (фактичне повне виконання рішення), в рамках ВП № 25537832 арешт на майно боржника не накладався. 2) № 26176979 з примусового виконання постанови від 08.02.2010 року АЕ № 1000341, виданий ВДАІ по обслуговуванню м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штраф у розмірі 260 грн. 00 коп.; 20.09.2011 року закінчено ВП № 26176979 на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» діючого на той час (фактичне повне виконання рішення), в рамках ВП № 26176979 арешт на майно боржника не накладався. Будь яких інших виконавчих проваджень відносно ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 виявлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчі провадження, які було завершено по 2020 рік включно, були знищені на підставі Правил введення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, згідно яких строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить 3 роки від дати завершення виконавчого провадження, які після закінчення зберігання підлягають знищенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа № 2-7908, виданого 25 грудня 2009 року Рівненським міським судом Рівненської області, та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною шостою статті 24 Закону № 606-XIV за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 55 Закону № 606-XIV державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Пунктом 2 частини першої статті 25 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 38 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред`явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18), на яку послалася заявник в касаційній скарзі, зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21), на які послалася заявник в касаційній скарзі, викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Апеляційний суд встановивши, що виконавче провадження 1) № 25537832 з примусового виконання постанови від 28.12.2010 року АЕ № 1124574, виданий ВДАІ по обслуговуванню м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штраф у розмірі 51 грн. 00 коп.; 25.07.2011 року закінчено ВП № 25537832 на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» діючого на той час (фактичне повне виконання рішення), в рамках ВП № 25537832 арешт на майно боржника не накладався. 2) № 26176979 з примусового виконання постанови від 08.02.2010 року АЕ № 1000341, виданий ВДАІ по обслуговуванню м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави штраф у розмірі 260 грн. 00 коп.; 20.09.2011 року закінчено ВП № 26176979 на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» діючого на той час (фактичне повне виконання рішення), в рамках ВП № 26176979 арешт на майно боржника не накладався. Будь яких інших виконавчих проваджень відносно ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 виявлено не було, а також встановивши, що всі виконавчі провадження, які було завершено по 2020 рік включно, були знищені, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення скарги, так як державний виконавець не виконав вимог статті 38 Закону № 606-XIV в редакції, яка була чинною станом на час фактичного виконання рішення та при поверненні виконавчого документа стягувачу не зазначив про скасування арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_3 .

Місцевий суд не звернув уваги на те, що з моменту відкриття виконавчого провадження, фактичного виконання, згідно листа ДВС та знищення виконавчих проваджень минуло близько 15 років, виконавче провадження вже знищене у зв`язку із закінченням строку його зберігання. Тому подальше накладення арешту на майно боржника ОСОБА_3 , та оголошення заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном та обмежує права ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем, після смерті свого батька ОСОБА_3 , що позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.

Крім того, на час розгляду цієї справи в автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо наявності виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2н-377, виданого 05.03.2009 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська щодо боржника ОСОБА_3 та стягувача ЗАТ УМЗ, яке змінило назву наПрАТ «ВФ України».

Розглядаючи даний позов на місцевий суд дійшов поспішного висновку, щодо звернення позивачки до неналежного відповідача, оскільки як встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, будь-які виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_3 відсутні, а тому позов мав пред`являтись саме до ДВС, однак суд першої інстанції на вищевикладене не звернув уваги, та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права та безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах.

З огляду на викладене, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2024 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141,374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Другого Правобережного ВДВС у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений згідно постанови державного виконавця Зононова В.М., Ленінського ВДВС ДМУЮ «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» від 20.07.2007 року.

Стягнути з Другого Правобережного ВДВС у Чечеловському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3028 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи