Номер провадження: 22-ц/813/1146/25
Справа № 509/6195/20
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника ОК «Радуга-3» - адвоката Бойко А.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3», в інтересах якого діє адвокат Бойко Анастасія Вадимівна, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К» в особі керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Ратушного Андрія Івановича та Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3» про визнання права власності на майнові права, -

в с т а н о в и в:

04 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К» (-далі ТОВ Граніт К») в особі керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Ратушного Андрія Івановича та Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3» (-далі ОК Радуга-3) про визнання права власності на майнові права, у якому просив суд визнати за ним майнові права на квартиру у житловому будинку, розташованому за адресою (будівельна адреса): АДРЕСА_1 з наступними характеристиками; розташування: 8-ий поверх житлового будинку, будівельний номер квартири 181, загальна площа квартири 36,26 кв.м, кількість кімнат одна.

20 липня 2023 року та 30 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 надав суду заяви про зміну предмету позову (т. 2, а.с. 108-106, 150-153) та визначив їх в наступній редакції:

- Стягнути з ОК «Радуга-3», , на користь позивача компенсацію за спричинену матеріальну шкоду у розмірі 1 458 575,18 грн.

- Стягнути з ОК «Радуга-3», , на користь ОСОБА_1 , завдані збитки у вигляді доходів (втрачену вигоду) у розмірі 2 349 569,39 грн.

- Стягнути з ОК «Радуга-3», , на його користь компенсацію за спричинену немайнову (моральну) шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що він уклав з ТОВ «Гранит К», договір №181-8-1-3 про дольову участь в будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого він зобов`язувався прийняти дольову участь у будівництві вказаного житлового будинку, а ТОВ «Гранит К» зобов`язувалося побудувати житловий будинок, і після здачі житлового будинку в експлуатацію передати позивачу у власність квартиру вартість якої пропорційна сумі його дольової участі в будівництві житлового будинку. Взяті на себе зобов`язання згідно вказаного договору позивачем виконані в повному обсязі, внесено в касу підприємства грошову суму у розмірі 203 020,00 грн, ТОВ «Гранит К» свої зобов`язання згідно договору не виконало, квартиру у власність позивачу не передало. Позивач стверджує, що вказаними діями йому спричинена матеріальна (майнова) та немайнова (моральна) шкода та ним втрачена вигода, яку він міг отримати за використання внесених за договором належних йому грошових коштів.

22 лютого 2021 року ТОВ «Гранит К» в особі керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Ратушного Андрія Івановичанадав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у 2009 році порушено провадження про банкротство ТОВ «Гранит К», в подальшому введено процедуру санації підприємства, водночас позивач не заявив свої кредиторські вимоги у встановлені строки, у зв`язку з чим його вимоги вважаються погашеними; про те, що Постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду було встановлено, що позивачем пропущено строк пред`явлення заяви з конкурсними вимогами до боржника, що припиняє існування грошового зобов`язання боржника; про те, що в переліку фізичних осіб-пайовиків ЖК «Адмірал» позивач відсутній, оскільки останній не звертався ані до господарського суду, ані до боржника, ані до керуючого санацією з будь-якими вимогами, заявами, претензіями. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду з вказаними позовними вимогами.

18 жовтня 2021 року Керуючий санацією ТОВ «Гранит К» арбітражний керуючий Ратушний А.І. звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, та просив відмовити в задоволені позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

27 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сухецька Світлана Михайлівна, надала суд заяву про поновлення строку позовної давності, в якій ОСОБА_1 зазначав про поважність причини пропуску строку позовної давності та просив поновити строк на звернення до суду з позовом до ТОВ «Гранит К» в особі керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Ратушного А.І. та ОК «Радуга-3».

20 лютого 2024 року представником позивача було подано заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника.

Представники відповідачів в судове засідання систематично не з`являлися про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заяв про поважність причини своєї відсутності, до суду не надали.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Гранит К» в особі керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Ратушного Андрія Івановича та ОК «Радуга-3» про визнання права власності на майнові права, задоволено.

Суд поновив ОСОБА_1 строк на звернення до суду з позовом до ТОВ «Гранит К» в особі керуючого санацією ТОВ «Гранит К» арбітражного керуючого Ратушного А.І. та ОК «Радуга-3» про визнання права власності на майнові права;

стягнув з ОК «Радуга-3» (, юридична адреса: 65104, м. Одеса, вул. Ак. Корольова, буд. 92А) на користь ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації постійного місця проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за спричинену матеріальну шкоду у розмірі 1 458 575,18 (один мільйон чотириста п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 18 копійок;

стягнув з ОК «Радуга-3» (, юридична адреса: 65104, м. Одеса, вул. Ак. Корольова, буд. 92А), на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації постійного місця проживання: АДРЕСА_2 ) втрачену вигоду у розмірі 2 349 569,39 (два мільйони триста сорок дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 39 копійок.

стягнув з ОК «Радуга-3» (, юридична адреса: 65104, м. Одеса, вул. Ак. Корольова, буд. 92А) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації постійного місця проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за спричинену немайнову (моральну) шкоду у розмірі 1 000 000,00 (один мільйон ) гривень.

В апеляційній скарзі відповідач, ОК «Радуга-3», в інтересах якого діє адвокат Бойко Анастасія Вадимівна просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та у відзиві позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди (частина друга статті 11 ЦК України).

Статтею статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина перша та друга статті 22 ЦК України).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Відшкодування упущеної вигоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої погрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків). Причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди покладає обов`язок на позивача довести, що ця вигода не є абстрактною, а дійсно була б ним отримана в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержання доходів мають враховуватись заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні

зобов`язання.

Як зазначалось вище, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частини перша третя статті 23 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2006 року сторонами позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Гранит К», в особі директора ОСОБА_3 , який діяв на підставі Статуту, було укладено Договір №181-8-1-3 про дольову участь в будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно з яким ОСОБА_1 зобов`язувався прийняти дольову участь у будівництві вказаного житлового будинку, а ТОВ «Гранит К» зобов`язувалося побудувати житловий будинок, і після здачі житлового будинку в експлуатацію передати позивачу у власність квартиру, вартість якої пропорційна сумі його дольової участі в будівництві житлового будинку, та відповідає наступним вимогам: розташування: 8-ий поверх житлового будинку, третя секція, будівельний номер квартири 181, загальна площа квартири 36,26 кв.м, кількість кімнат одна.

Відповідно до п. 2.5 Договору плановий строк закінчення будівництва першої черги 4-ох секцій житлового будинку 4 квартал 2007 року.

Згідно п. 3.1. Договору на виконання взятих на себе зобов`язань по дольовій участі у будівництві житлового будинку пайщик зобов`язується перерахувати на поточний рахунок підприємства або внести в касу підприємства узгоджену грошову суму в гривні. Грошова сума в гривні є динамічною величиною і може змінюватися в залежності від ціни купівлі одного долара США за гривню на день перерахування або внесення грошових коштів в касу підприємства, і повинна складати гривневий еквівалент, в тому числі ПДВ, 39 886,00 доларів США на дату їх перерахування.

Відповідно до п. 4.1. Договору підприємство зобов`язується протягом тридцяти робочих днів з моменту введення житлового будинку в експлуатацію Державною прийомною комісією передати у власність пайщику квартиру за умови виконання пайщиком зобов`язань по внесенню грошових коштів в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 зобов`язання згідно вказаного договору виконав в повному обсязі. 10 листопада 2006 року позивачем було внесено в касу підприємства грошову суму у розмірі 203 020,00 грн, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №136 від 10.11.2006 та довідкою за вих. №117 від 10.11.2006.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ) зданий в експлуатацію.

ТОВ «Гранит К» взяті на себе зобов`язання згідно вищевказаного Договору не виконало, квартиру, вартістю пропорційною сумі його дольової участі в будівництві житлового будинку, та яка відповідала би зазначеним вище вимогам у власність позивачеві не передало.

Позивачу спричинені матеріальна шкода, немайнова (моральна) шкода та завдано збитків у вигляді доходів (втрачену вигоду), яку позивач міг би отримати.

07 грудня 2017 року, на виконання положень плану санації, між ТОВ «Гранит К» (боржник), ОК «Радуга-3» (інвестором) та ТОВ «Інвест ХолдінгЮг» (заставний кредитор у справі) укладено інвестиційний договір, предметом якого є здійснення ОК «Радуга-3» інвестування шляхом участі у фінансовому оздоровленні ТОВ «Гранит К» в межах справи про банкрутство, в межах якого інвестор здійснює погашення заборгованості боржника перед всіма кредиторами шляхом фінансування завершення будівництва та сприяння введенню в експлуатацію 4-секційного 11 поверхового житлового комплексу «Адмірал», та подальшої передачі у власність фізичним особам пайовикам житлових та нежитлових площ у завершеному будівництвом та введеному в експлуатацію Об`єкті.

Вказані обставини не оспорювалися та не спростовані відповідачами, та з огляду на вимог ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно п.5.1 договору №181-8-1-3 «У разі невиконання або неналежного виконання умов цього Договору однієї із Сторін, винна Сторона зобов`язана відшкодувати іншій Стороні завдані збитки».

Відповідно до п. 5.5 договору №181-8-1-3 «Повернення коштів, провадиться на особистий рахунок Пайовика, або шляхом поштового переказу протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту подання заявки за вирахуванням 1% банківських послуг у національній валюті України, та має становити гривневий еквівалент 39 886,0 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) доларів на дату їх перерахування».

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (втрачена вигода).

Суд приймає до уваги доводи позивача в частині стягнення грошової компенсації за спричинену матеріальну шкоду у розмірі 1 458 575,18 грн втраченої вигоди у розмірі 2 349 569,39 грн враховуючи офіційну статистику Національного банку України, на процентні ставки за строковими депозитами, залученими банками у фізичних осіб.

Суд приймає до уваги доводи позивача в частині грошової компенсації в розмірі 1 000 000 грн, за спричинену немайнову (моральну) шкоду, а саме те, що протиправними діями його було позбавлено грошей, він не отримав у власність житло, та до теперішнього часу позбавлений можливості його придбати.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд вважав за необхідне поновити ОСОБА_1 строк позовної давності, оскільки судом встановлено, що позивач дізнався про порушення своїх прав 05 грудня 2019 року дати встановленої договором №181-8-1-3 про дольову участь в будівництві житлового будинку як термін здачі житлового будинку до експлуатації.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності, порушені права підлягають захисту.

За таких обставин, суд вважав, що порушені права позивача підлягають судовому захисту.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином наявність у даному випадку складу цивільного правопорушення, а саме, факт спричинення шкоди, її дійсний розмір, протиправність дій заподіюча шкоди відповідача, ОК «Радуга-3», його вина, причинний зв`язок між протиправною дією відповідача та негативними наслідками. Отже, законних підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності в частині відшкодування майнової шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди, немає.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

«Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (пункт 60 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в порушення положень статті 265 ЦПК України не надав мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеного відповідачем ОК «Радуга-3» щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Щодо відшкодування майнової шкоди.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Розглядаючи аналогічні справи, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №463/2473/15 (провадження №61-25053св18), у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №522/22726/15 (провадження №61-25847св18), зробив правовий висновок про те, що «відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини».

Проте, судом першої інстанції не встановлено протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину відповідача, ОК «Радуга-3». При цьому договір про дольову участь позивачем було укладено з ТОВ «Гранит К», та не встановлено судом, що відповідач, ОК «Радуга-3», є правонаступником ТОВ «Грани К», отже у відповідача, ОК «Радуга-3», не може бути жодних зобов`язань перед позивачем.

Щодо визначення упущеної вигоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді удушеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально: отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що 'ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Окрім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц (провадження 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №910/12204/17 від 16.06.2021 у справі №910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц (провадження №61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №908/2486/18, від 15.10.2020 у справі №922/3669/19, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18).

При цьому слід мати на увазі, що тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України, частини другої статті 224, статті 225 ГК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття «збитки», на відміну гід реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Схожого змісту норми щодо ціни містять частини третя, четверта статті 225 ГК України, якими визначено, що при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у. добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Водночас аналіз змісту положень ЦК України та ГК України свідчить про відсутність у них закріплених норм, що детально регламентують методику розрахунку - критерії визначення (обчислення) збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначенні (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії «упущена вигода», принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/господарського обороту.

Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні), обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретичне, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Аналіз таких принципів цивільного права, як справедливість, добросовісність, розумність, дає підстави для висновку, що розумними витратами є витрати кредитора на отримання доходів, які він поніс би, якби не відбулося порушення права.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є. компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися з розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення), як:

звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту);

розумні витрати;

компенсаційність відшкодування збитків..

Колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 не довів наявність обов`язкових елементів для стягнення упущеної вигоди, більш того надані ним докази у вигляді статистики Національного банку України на процентні ставки за строковим депозитами є неналежними доказами, оскільки взагалі відповідач, ОК «Радуга-3», не отримував жодних грошових коштів позивача.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Так, у пункті 3 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно частини 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Верховний Суд України роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року №522/8849/19 (провадження №61-2132св23) зробив наступний висновок: «Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі №216/3521/16-ц (провадження №61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19 (провадження №61-13787св20)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18)).

Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року в справі №607/11755/20 (провадження №61-13672св21)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України)».

Тобто по даній справі, стягуючи моральну шкоду, суд першої інстанції повинен був встановити наявність вини ОК «Радуга-3» та вказати, що саме стало причиною завдання моральної шкоди позивачу: неправомірні дії, бездіяльність або рішення ОК «Радуга-3».

Втім, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні лише процитував ст. 1167 ЦК України, без встановлення обставин щодо наявності або відсутності вини та суті неправомірної поведінки відповідача, при цьому, позивач не надав жодного доказу навіть в обґрунтування як суми моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн, так і того, в чому саме полягали його фізичні або душевні страждання, оскільки до 2020 року ним не було вчинено жодних дій з метою поновлення своїх порушених прав. При цьому договір про дольову участь позивачем було укладено з відповідачем, ТОВ «Гранит К», відповідач, ОК «Радуга-3» не є правонаступником ТОВ «Гранит К», тому у ОК «Радуга-3» не може бути жодних зобов`язань перед позивачем.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином те, що позивач зазнав втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань та інших негативних явищ, заподіяних йому незаконними діями відповідача ОК «Радуга-3».

В матеріалах справи міститься дві заяви позивача про зміну предмету позову датовані 20 липня 2023 року та 30 січня 2024 року (а.с. 108-106, 150-153 т. 2).

Заява від 30 січня 2024 року подана без будь-яких додатків, зазначених в ній та після закриття підготовчого провадження по справі на підставі ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2023 року.

В свою чергу, відповідно до п. 2 ч. 2. ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ст. 126 ЦГІК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції повинен був залишити без розгляду заяву про зміну предмету позову від 30 січня 2024 року.

Втім, суд, знову ж таки, не прийняв жодних ухвал, внаслідок чого, фактично невідомо на підставі якої саме заяви про зміну предмету позову були прийняті такі зміни.

Позивач, подавши заяву про зміну предмету позову та заявивши вимоги про стягнення коштів з ОК «Радуга-3» невірно визначив ОК «Радуга-3» належним відповідачем по справі, за таких підстав.

Між ОК «Радуга-3» та позивачем відсутні будь-які договірні або позадоговірні відносини, які були не виконані кооперативом, зазначене також і підтверджується тим, що в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на існування договору про дольову участь та його невиконання.

При цьому сторонами зазначеного договору були позивач та ТОВ «Гранит К», зазначений договір не створює жодних правових наслідків для ОК «Радуга-3», оскільки кооператив не є правонаступником товариства.

ОК «Радуга-3» не допускав порушення будь-яких прав позивача, оскільки діяв як інвестор в межах процедури банкрутства у відповідності до чинних норм законодавства та рішень суду.

Більш того, процедура банкрутства ТОВ «Гранит К» завершилась санацією, тобто платоспроможність ТОВ «Гранит К» була відновлена, дію мораторію на задоволення вимог кредиторів припинено, зазначене підтверджується ухвалою Господарського суду Одеської області по справі №1-7/158-09-3124 від 06 червня 2022 року, яка додана до апеляційної скарги.

Отже, суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що відповідач, ОК «Радуга-3», є неналежним відповідачем у справі.

Щодо строку позовної давності.

Так, «За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Встановлено, що право, законний інтерес позивача ОСОБА_1 не порушені відповідачем, ОК «Радуга-3», тому необхідно відмовити в задоволення позову з підстави його необґрунтованості.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом» з урахуванням «балансу вірогідностей», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином наявність правових підстав для притягнення відповідача, ОК «Радуга-3» до цивільно-правової відповідальності у виді майнової шкоди, упущеної вигоди та моральної шкоди.Отже, на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень позивача, його вимога не заслуговує довіри.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, ОК «Радуга-3», але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач ОК «Радуга-3» порушив його права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3», в інтересах якого діє адвокат Бойко Анастасія Вадимівна, задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К» в особі керуючого санацією Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К» арбітражного керуючого Ратушного Андрія Івановича та Обслуговуючого кооперативу «Радуга-3» про визнання права власності на майнові права, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 березня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк