ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року місто Київ

Справа № 369/6488/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6695/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поливач Л.Д., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року (ухвалено у складі судді Фінагеєвої І.О., дату складення повного рішення невідома)

у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року позивач Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 14 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (далі - Позивач) та ОСОБА_1 (далі - Відповідач-1) укладено кредитний договір № 068-2008-663 на суму 393 460,00 швейцарських франків до 10 березня 2032 року для придбання житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, за яким банк отримав у забезпечення житловий будинок площею 361,5 кв. м та земельну ділянку площею 0,0984 га.

Через невиконання Відповідачем-1 зобов`язань за кредитним договором у справі № 762/5652/15-ц суд стягнув із нього заборгованість у розмірі 100 847,05 швейцарських франків. На виконання рішення було видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження та описано й арештовано предмет іпотеки для реалізації. Оскільки 21 червня 2019 року електронні торги не відбулись, 25 червня 2019 року приватний виконавець склав акт про реалізацію предмета іпотеки, а 27 червня 2019 року право власності на вказане майно зареєстровано за банком.

Під час перевірки з`ясувалося, що в житловому будинку фактично проживають ОСОБА_1 із членами родини, які не звільнили приміщення. Позивач надіслав вимоги про добровільне виселення, проте вони повернулися без вручення. Оскільки банк є власником житлового будинку з 27 червня 2019 року , відповідачами, які проживають в чужій власності порушуються права позивача на користування та розпорядження майном, позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод, шляхом виселення відповідачів, без надання їм іншого житлового приміщення та просив стягнути з них судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 12 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням Городенський О.А. в інтересах АТ «Універсал Банк» 10 січня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи.

Зазначає, що суд не звернув увагу та не надав належної оцінки тому факту, що предмет іпотеки був придбаний саме за кредитні кошти відповідно до їх цільового призначення, а тому безпідставно не застосував до спірних правовідносин норми статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача є безпідставним, оскільки позивач фактично не може користуватися та розпоряджатися своїм майном через проживання в ньому відповідачів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Маркєлова В.В. поданий із пропуском встановленого судом строку на його подання, а саме 02 березня 2025 року (ухвалу про відкриття провадження у справі разом із апеляційною скаргою представник отримав в електронний кабінет ЄСІТС 03 лютого 2025 року (том 2 а. с. 95), ОСОБА_1 - на електронну пошту 03 лютого 2025 року (том 2 а. с. 101). Клопотання про поновлення строку для подання відзиву відповідач не подавав, а тому колегія суддів не бере його до уваги.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представник позивача - Городенський О.А. апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Маркєлов В.В. подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи з підстав перебування адвоката в судовому засіданні в Господарському суді Чернігівської області на 11:30 справа № 927/133/25 (у режимі відеоконференції) та на 12:25 справа № 927/132/25 (безпосередня участь).

Колегія суддів визнає вказану представником ОСОБА_1 - адвоката Маркєлова В.В. причину неявки в судове засідання неповажною, оскільки судове засідання в суді апеляційної інстанції, призначене на 25 лютого 2025 року було відкладено за клопотанням цього ж адвоката з підстав перебування його на лікарняному. Доказів перебування представника на лікарняному не долучено ні до клопотання від 25 лютого 2025 року, ні до клопотання від 02 березня 2025 року, у зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку про зловживання адвокатом Маркєловим В.В. процесуальними правами.

Окрім цього, колегія суддів виснує, що адвокат на власний розсуд визначив подати клопотання про повторне відкладення судового засідання в суді апеляційної інстанції у перевагу участі в підготовчому судовому засіданні в суді першої інстанції, а не навпаки.

Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області 21 та 26 лютого 2025 року подала заяви про розгляд справи за відсутності представника Служби. Просили ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань до суду не подали, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України шляхом направлення судових повісток-повідомлень за зареєстрованим місцем проживання, з яких конверти повернулися із відміткою установи поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

У постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 Верховний Суд зробив висновок, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України та позиції представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явилися, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися та були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явилися без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 14 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 068-2008-663 (на придбання майна), відповідно до умов якого Кредитор зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 393 460,00 швейцарських франків, строком до 10 березня 2032 року.

Цільове призначення виданого кредиту відповідно до п.1.3 кредитного договору: на придбання майна, а саме домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язання 14 березня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого було домоволодіння, загальною площею 361,5 кв.м., житловою площею 125,7 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, кадастровий номер :02:002:0063 загальною площею 0,0984 га, що має цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченком В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 502.

25 червня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Телявським А.М. при примусовому виконанні виконавчого листа № 761/5652/15-ц, виданого 17 липня 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 068-2008-054 від 24 січня 2008 року в сумі 69 135,98 доларів США, за кредитним договором № 068-2008-663 від 14 березня 2008 року в сумі 100 847,05 швейцарських франків та стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» судового збору у розмірі 1 827,00 грн., складено акт про реалізацію предмета іпотеки в рамках ВП № НОМЕР_1.

27 червня 2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнком О.О., було проведено державну реєстрацію права власності на майно, що складається з житлового будинку загальною площею 361,5 кв.м., житловою площею 125,7 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0063, загальною площею 0,0984 га, що має цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 171943512 від 27 червня 2019 року та № 171936961 від 27 червня 2019 року, відповідно) та видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 2221.

З метою встановлення кола зареєстрованих осіб у спірному житловому будинку, АТ «Універсал Банк» звернулося із запитом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н. Листом за вих. № 122/01-16 від 26 липня 2021 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н. повідомлено інформацію, надану виконавчим комітетом Боярської міської ради наступного змісту: реєстраційно-облікові документи на паперових носіях та електронних носіях Києво-Святошинським РВ УДМС України в Київській області та житлово-комунальними органами за адресою: АДРЕСА_1 - не передавались.

16 вересня 2021 року представником АТ «Універсал Банк» - В.М. Степецьким було направлено вимоги Відповідачам по справі про добровільне виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності.

Зазначені письмові вимоги були повернуті без вручення за закінченням терміну зберігання (номери направлених рекомендованих повідомлень: 420, 438, 527, 411, 586), копії яких міститься в матеріалах справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника позивача, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що:

- неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю;

- відповідачі вселились у спірний житловий будинок як власники та члени сім`ї власника житлового будинку, які після припинення права власності продовжували в ній проживати, внаслідок чого правовідносини трансформувалися у житлові правовідносини. Матеріали справи не містять жодних доказів наявності у відповідачів іншого житла. Виселення відповідачів може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю житла;

- у разі задоволення позовних вимог про виселення відповідачів з житлового будинку, відповідачі будуть позбавлені єдиного житла, на яке вони мають встановлене законом право користування. Таке втручання у право особи на житло буде хоча і передбачене законом, проте є вочевидь непропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети, оскільки має наслідком позбавлення відповідачів єдиного житла, на користування яким вони мають законне право;

- суд не встановив достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав АТ «Універсал Банк» як власника домоволодіння на користування ним шляхом серйозного втручання у право відповідачів на повагу до житла, яким вони користуються. Рішення про виселення відповідачів із спірної квартири не збалансовує інтереси відповідачів, які не мають іншого житла, а отже, у разі задоволення позовних вимог щодо їх виселення, вони стануть особами без постійного місця проживання;

- АТ «Універсал Банк» не довів, що відповідачі перешкоджають йому у користуванні спірним домоволодінням.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновком суду першої інстанції, оскільки суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню враховуючи таке.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР (тут і надалі - у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) та стаття 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV).

За положенням статті 109 ЖК УРСР, положення яких кореспондуються із приписами статті 40 Закону України «Про іпотеку», виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц погодилася з такими висновками.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, Верховний суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зробив висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

У справі, що переглядається, встановлено та не заперечується сторонами, що спірний будинок придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, на яке було звернено стягнення за рішенням суду.

Так, придбання будинку за рахунок кредитних коштів підтверджується копіями кредитного та іпотечного договору, наявних в матеріалах справи, з яких вбачається, що вартість придбаного будинку та земельної ділянки тотожна вартості отриманих у позивача кредитних коштів.

Необґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що АТ «Універсал Банк» не довів, що відповідачі перешкоджають йому у користуванні спірним домоволодінням з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику забезпеченої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності щодо неї.

Кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження прав власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників) (Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права.

Вказане кореспондується з положеннями статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підтвердження створення перешкод у праві власності своїм майном Позивач указував, що через проживання у спірному житлі Відповідачів, АТ «Універсал Банк» не може користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Указані обставини підтверджуються актом про встановлення факту перебування у жилому приміщенні від 12 грудня 2019 року (том 1 а. с. 21), актом від 09 грудня 2021 року (том 1 а. с. 22).

Таким чином, Позивачем належними та допустимими доказами доведено факт вчинення Відповідачами перешкод у користуванні майном Позивача. Суд першої інстанції вказано не врахував, не застосував до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, унаслідок чого дійшов неправильного висновку про необґрунтованість позову та непропорційність втручання у право Відповідачів на житло.

З огляду на те, що відповідачі, купуючи будинок за кредитні кошти, та передаючи його в іпотеку, розуміли, що в разі не повернення кредиту та звернення стягнення на майно, їм доведеться звільнити будинок, що прямо передбачено ст. 109 ЖК України і здійснювати самим заходи для облаштування іншого житла, наймати в оренду, чи переїжджати до іншого житла, відсутні підстави вважати, що має місце непропорційне втручання в права відповідачів.

Доводи Відповідача-1 про застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставними, оскільки позов про усунення перешкод у користування майном шляхом виселення є негаторним позовом, а тому на нього не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 686/16196/15-ц.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів встановила неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального право, що виявилося в незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Разом з тим відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV «Про іпотеку» пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти-денний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у цій справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, тому виконання постанови в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 361,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224) слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцяти-денний строк після його припинення або скасування.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 209/2032/14-ц.

Судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з Відповідачів на користь Позивача підлягає стягненню в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви (том 1 а. с. 6,7) та апеляційної скарги (том 2 а. с. 79) в загальному розмірі 6 202,50 грн, тобто по 1 240,50 грн з кожного.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 361,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224) без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір у розмірі 6 202,50 грн в рівних частках, тобто по 1 240,50 грн з кожного.

Зупинити виконання постанови в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 361,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224) на період дії в Україні воєнного стану та на тридцяти-денний строк після його припинення або скасування.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 13 березня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Л.П. Сушко

Л.Д. Поливач