Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2025 Справа №607/19041/24 Провадження №2/607/179/2025

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Кузьменкової О. І.

учасників справи

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач особисто передав відповідачу в борг грошові кошти у сумі 58 840 доларів США. На підтвердження отримання коштів відповідач особисто склав письмові розписки, у якій також визначив умови повернення позичених коштів, у тому числі термін їх повернення.

Проте відповідач зобов`язання не виконав та позичені кошти позивачеві не повернув. Неодноразові вимоги позивача щодо повернення цих коштів відповідач ігнорує.

У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, враховуючи те, що відповідач не має намірів повернути кошти, з підстав викладених у позові, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики у сумі 58 840 доларів США.

Відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що із змісту вищевказаних розписок від 24.12.2021 року; від 08.02.2022 року; від 15.02.2022 року; від 01.04.2022 року; від 22.04.2022 року; від 24.06.2022 року; від 14.02.2024 року, відповідачем від позивача отримано кошти. Будь-яких посилань про те, що згадані кошти надано відповідачу в борг та що будуть застосовуватися положення «позики» не зазначено.

Враховуючи той факт, що вимоги щодо письмової форми договору позики не дотримано, що свідчить про недійсність такого правочину (як удаваного), а у згаданих розписках відсутнє посилання щодо надання грошей в борг або застосування положень розділу § 1 глави 71 ЦК України - позика, тому позивачем не доведено виникнення між сторонами правовідносин, характерних для договору позики.

Також, згідно розписок від 03.02.2022 року, 08.02.2022 року, 15.02.2022 року, 27.06.2023 року, 16.10.2023 року та 14.02.2024 року, що в сумі складає 28 840,00 доларів США, відповідач будь-яких коштів від позивача не отримував. Фактично дані розписки було написано під тиском задля стягнення з Відповідача процентів за несвоєчасне повернення грошей на підставі ст.1048 ЦК України.

Іншими словами, згадані розписки слід кваліфікувати, як удавані правочини, які у свою чергу приховують іншу правову природу відносин та як наслідок, не породжують правових наслідків.

В той же час, хотіли б звернути увагу суду на обставини справи, з яких вбачається те, що позивач безпідставно нараховував відповідачу проценти.

Оскільки, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування». В такий спосіб, нарахування Позивачем процентів є незаконним та безпідставним.

Тому доводи викладені у позовній заяві не знаходять свого підтвердження під час фактичного дослідження обставин та матеріалів справи, у зв`язку з чим, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні позивач зміст позовних вимог підтримав, з підстав та обґрунтувань, викладених у позові та просить його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав наведених у відзиві на позов та просив задовольнити частково позов.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 склав письмові розписки на загальну суму 58 840,00 доларів США: від 24.12.2021 про отримання 15 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 24.01.2022;

від 03.02.2022 про отримання 2 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 18.02.2022;

від 08.02.2022 про отримання 2 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 01.03.2022;

від 15.02.2022 про отримання 1 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 01.03.2022;

від 01.04.2022 про отримання 10 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 01.05.2022;

від 22.04.2022 про отримання 1 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 29.04.2022;

від 24.06.2022 про отримання 2 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 24.07.2022;

від 25.01.2023 про отримання 2 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 25.02.2023;

від 27.06.2023 про отримання 4 000,00 доларів США, зобов`язання повернути до 27.07.2023;

від 16.10.2023 про отримання 4 200,00 доларів США, зобов`язання повернути до 31.12.2023;

від 14.02.2024 про отримання 15 640,00 доларів США, зобов`язання повернути до 14.04.2024.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь 58 840,00 доларів США.

Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини першої та третьої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини першої статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковий до виконання сторонами.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як вбачається з копії розписки, яка долучена до матеріалів справи, відповідач зобов`язався повернути суму боргу.

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Отже сторони належним чином уклали договір позики, узгодивши всі істотні умови. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів.

Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Отже суд встановив, що відповідач отримав грошові кошти належні позивачу у сумі 58 840,00 доларів США.

На час розгляду справи спір між сторонами не врегульований, відповідач заборгованість за договором позики у добровільному порядку не повернув.

Відтак зважаючи на викладене вище та враховуючи те, що договір позики грошових коштів, укладений між сторонами, встановлює обов`язок позичальника повернути грошові кошти, та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання за цим договором, а у випадку відсутності домовленості вирішується у судовому порядку, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним, та таким, що підлягає задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 58 840,00 доларів США.

Доводи відповідача про не отримання ним коштів за розписками від 03.02.2022 року, 08.02.2022 року, 15.02.2022 року, 27.06.2023 року, 16.10.2023 року та 14.02.2024 року, не заслуговує на увагу, оскільки, як встановлено судом і вбачається із змісту розписки, було передано кошти за вищевказаними розписками. Відповідач не підтвердив та не подав належних та допустимих доказів про підтвердження своїх доводів.

Посилання відповідача, що розписки є удаваними правочинами, суд не приймає до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджено, що укладаючи договори позики відповідач повністю усвідомлював, що здійснює написання розписок, а не укладення будь-яких інших договорів. Також відповідач не обґрунтував удаваності договорів позики з метою приховання іншого договору, не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочинів виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами позики, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами.

Щодо інших доводів відповідача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 15 140,00 грн.

За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 15 140,00 грн, сплаченого судового збору.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В :

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 58 840,00 доларів США (п`ятдесят вісім тисяч вісімсот сорок доларів США 00 центів) та сплачений судовий збір в розмірі 15 140,00 грн (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 17 березня 2025 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко