ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/469/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката - Скребець Олега Миколайовича та представника ОСОБА_2 адвоката Ключник Олександра Миколайовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей по Шевченківському районі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Орлова Олена Миколаївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кожемякін Андрій Анатолійович про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із вказаною позовною заявою про визнання недійсним договору дарування, який у подальшому уточнив та в кінцевій редакції просив визнати недійсними шлюбний договір від 03 липня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., за реєстровим номером № 2574 та визнати недійсним договір дарування від 14 липня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 , який діяв і інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 446 та просив стягнути понесені ним судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначав, що 15 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, на виконання умов якого ОСОБА_1 склав власноручно написану розписку про те, що він отримав у борг 15 000,00 доларів США 00 центів строком на 3 місяці, тобто до 15 червня 2017 року. Вказані грошові кошти ОСОБА_1 у строки, передбачені розпискою, не повернув, натомість з метою ухилитися від виконання своїх зобов`язань за ним, уклав шлюбний договір із своєю дружиною ОСОБА_2 , який було посвідчено 03 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., за реєстровим номером № 2574. Відповідно до пункту 2.2. вказаного шлюбного договору від 03 липня 2017 року - нерухоме та рухоме майно, майнові права, корпоративні права, земельні ділянки, які будуть придбані (куплені) або вже придбані (куплені) одним із подружжя за договорами купівлі-продажу під час шлюбу, є його особистою приватною власністю, у разі розірвання шлюбу та розподілу спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу, це майно не підлягає розподілу між подружжям і не є спільним сумісним майном подружжя.

Вказував, що відповідач ОСОБА_1 уклав безоплатний договір із близьким родичем, тобто дружиною ОСОБА_2 , внаслідок укладення якого частка відповідача ОСОБА_1 у спільній власності подружжя була припинена, в той час, коли він був винен грошові кошти ОСОБА_5 , правонаступником якої у подальшому став позивач на підставі укладеного 02 серпня 2018 року між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_3 договору відступлення права вимоги, згідно умов якого він став новим кредитором ОСОБА_1 за вказаним договором позики від 15 березня 2017 року.

05 вересня 2018 року у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики, новий кредитор звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Дергачівського районного суду від 29 листопада 2018 року, залишеного в силі Постановою Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні позову було відмовлено, однак Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року було задоволено позовні вимоги позивача ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 15.03.2017 року в розмірі 418 278,00 (чотириста вісімнадцять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 00 копійок) гривень, що є еквівалентом 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч доларів США 00 центів) доларів США та відсотки за користування позикою в розмірі 88 927,04 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот двадцять сім гривень 00 копійок) гривень а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 22 827,56 (двадцять дві тисячі вісімсот двадцять сім гривень 56 копійок) гривень.

Вказував, що зазначена Постанова Верховного Суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень було оприлюднено 06 липня 2020 року та ОСОБА_1 , дізнавшись про те, що з нього в подальшому може бути стягнута заборгованість, в тому числі шляхом звернення стягнення на його частку в спільному майні подружжя частину квартири АДРЕСА_1 , орієнтовно через два тижні після публікації Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , діючи як законний представник неповнолітньої ОСОБА_6 , з метою приховання майна від стягнення, уклали фіктивний договір дарування від 14 липня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 446, згідно умов якого неповнолітня дочка відповідачів ОСОБА_6 стала власником квартири АДРЕСА_1 . Зазначав, що він 24 липня 2020 року отримав виконавчі листи для примусового виконання рішення Верховного Суду від 01 липня 2020 року та 27 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. були відкриті виконавчі провадження за цими виконавчими листами та розпочато процедуру виконання.

В процесі виконання Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року та в процесі розгляду цієї справи, ОСОБА_3 стало відомо про укладення оскаржуваних договорів шлюбного договору від 03 липня 2017 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., зареєстрований в реєстрі за № 2574 та договору дарування від 14 липня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 446. Крім того, зазначав, що як стало відомо позивачу, відповідно до пункту третього Договору дарування від 14 липня 2020 року квартира, яка відчужується, належить «Дарувальнику» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24 лютого 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим номером № 1320, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.02.2009 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2009 року, номер витягу 21988905, реєстраційний номер 2424103, номер запису П-1-38253 в книзі №1.

Також зазначав, що копія договору купівлі продажу у позивача була відсутня, однак судом було витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. копію вказаного договору купівлі-продажу від 04 лютого 2009 року та доданих до нього документів, в тому числі долученої до матеріалів справи заяви ОСОБА_1 , від 24 лютого 2009 року, зареєстрована в реєстрі за № 1319, вбачається, що він надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання за ціну та на умовах йому відомих вказаної квартири. Зазначена заява була подана відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України, яка передбачала режим спільної власності цього нерухомого майна. Однак, як зазначав позивач у позові - пунктом шостим Договору дарування від 14 липня 2020 року було передбачено, що Дарувальник свідчить, що відчужувана квартира є її особистою власністю, вона набута ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , але згідно укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюваного шлюбного договору (укладеного в шлюбі), що був посвідчений 03 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А. за реєстровим номером № 2574, подружжя домовилось про непоширення на нерухоме або рухоме майно, що підлягає державні реєстрації, набуте ними під час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу України і вважають це майно особистою приватною власністю того з подружжя, на ім`я якого оформлений право встановлювальний документ та/або проведена державна реєстрація права власності відповідно до закону, про що свідчить заява відповідачки ОСОБА_2 від 14 липня 2020 року».

Вказував, що оспорювані шлюбний договір та договір дарування є фіктивними, були укладені відповідачами виключно з метою ухилитись від виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики від 15 березня 2017 року та Постанови Верховного суду від 01 липня 2020 року, оскільки укладені між близькими родичами безоплатно та у той час, коли ОСОБА_1 був боржником та виконання ним своїх зобов`язань вже було прострочено. Крім того, стверджував, що квартира використовується тими ж особами, що і до укладення спірних договорів, особові рахунки ніхто не переоформлював, за комунальні послуги сплачують і надалі за старим особовим рахунком. З моменту укладення договору дарування, матір ОСОБА_2 з квартири не виписалась, тобто фактично квартира використовується для проживання тими самими людьми, що і до укладення договору дарування.

Зазначав, що укладаючи шлюбний договір між боржником та членом його родини дружиною ОСОБА_2 , у той час, коли була наявна прострочена заборгованість за договором позики, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , відноситись до цієї угоди слід критично, оскільки вона є фраудаторною та спрямованою виключно на шкоду кредитору, для того, щоб зробити неможливим чи суттєво утрудненим виконання рішення у справі про стягнення коштів. Зазначений шлюбний договір є безоплатним правочином, після його укладення спільне майно подружжя було зареєстровано за ОСОБА_2 , що унеможливило виділення його в натурі та звернення стягнення на таку частку боржника. Пояснював, що після укладення шлюбного договору та після набрання чинності рішенням Верховного Суду у справі № 619/3555/18 від 01 липня 2020 року, вказана квартира була подарована малолітній спільній дитині відповідачів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі такого самого фраудаторного, а значить фіктивного, договору дарування.

Просив вважати дії відповідачів, такі як - укладення шлюбного договору після того, як ОСОБА_1 не погасив заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року, укладення цього договору між близькими родичами (чоловіком та дружиною), внаслідок якого змінено правовий статус майна та воно фактично вибуло із власності боржника, безкоштовний характер такого договору, переоформлення майна на малолітню спільну дитину відповідачів через декілька тижнів після набрання законної сили та публікації в загальному доступі Постановою Верховного Суду про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу та відсутність логічної необхідності в укладенні таких договорів такими, що були спрямовані виключно на те, щоб приховати майно ОСОБА_1 від звернення стягнення на нього.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним шлюбний договір від 03.07.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А., зареєстрований в реєстрі за №2574.

Визнано недійсним договір дарування від 14.07.2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловою О.М., зареєстрований в реєстрі за №446.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Скребець О.М. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, та у задоволенні позову відмовити.

Скарга мотивована тим, що судом не прийняте будь якого процесуального рішення щодо заяви про зміну предмету позову. Так, до суду звернувся позивач ОСОБА_3 у позовній заяві від 02.11.2020р. (за підписом ОСОБА_3 ) ухвалою суду від 10.12.2020р. було відкрите провадження у вказаній справі. До суду подана заява про зміну предмету позову від 31.01.2022р. в інтересах позивача ОСОБА_3 (за підписом представника позивача, адвоката Ніколаєва В.О.) При зміні предмету позову додатково добавлені матеріально-правові вимоги до учасників справи. При таких обставинах, суд зобов`язаний був прийняти рішення в розумінні вимог ст.ст.184-188 ЦПК України, а саме: прийняти заяву та відкрите по ній провадження, відмовити у відкритті провадження, провернути заяву та/або залишити її без руху.

Щодо порушення процесуальних норм при проведені підготовчого провадження у справі. Так, ухвалою суду у справі від 24.01.2024р. було закрите підготовче провадження у справі за позовною заявою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Орлова Олена Миколаївна, третя особи Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, про визнання недійсним шлюбного договору, визнання недійсним договору дарування. Призначити справу до судового розгляду по суті на 04.03.2024року о15:00 год. у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала оскарженню не підлягає. Ухвалою суду у справі від 04.03.2024р. було закрите підготовче провадження у справі за позовною заявою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Орлова Олена Миколаївна, третя особи Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, приватного нотаріуса Кожемякіна Андрія Анатолійовича про визнання недійсним шлюбного договору, визнання недійсним договору дарування. Призначити справу до судового розгляду по суті на 27.03.2024року о10:00 год. у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала оскарженню не підлягає. Ухвалою суду у справі від 04.03.2024р. було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_8 . Залучити до участі в цивільній справі третю особу приватного нотаріуса ХМНО - Кожемякіна Андрія Анатолійовича.

Шлюбний договір від 17.03.2017р. повністю відповідає вимогам Закону та є таким що не підлягає скасуванню.

Судом не враховано, що квартира АДРЕСА_1 ніколи не належала ОСОБА_1 , а належала виключно ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу. Вказаний договір було вчинено ОСОБА_2 виключно за особисті грошові кошти, тому при укладені шлюбного договору це й було враховано. Безпосередньо ОСОБА_1 до майнових прав на вказану квартиру ніколи не мав та мати не міг. Таким чином шлюбним договором не відбувалося передачі у власність від однієї особи до іншої нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки був встановлений правовий режим вказаного майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін дана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі №61- 1744св18, 04 квітня 2018 року у справі № 752/22220/16-ц, 30 січня 2018 року справа № 756/7489/15-ц.

На час укладення спірних договорів, а саме шлюбного договору від 17.03.2017р. укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будь якого боргу у відповідачів у справі не існувало. Тому з позовної заяви не вбачається, яким чином шлюбний договір порушує права позивача станом на 03.07.2017 року тобто на дату укладання.

Позивач ОСОБА_3 не є належним позивачем у вказаній справі, так як його права станом на час укладення шлюбного договору не були порушені. Так, Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Вказує на пропущення строків позовної давності, про що заявлялось у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Ключник О.М. посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Скарга мотивована тим, що на момент укладення шлюбного договору 03.07.2017 року кожен з подружжя був забезпечений нерухомим майном.

Жодних обмежень на момент укладання договору дарування відповідач ОСОБА_2 не мала будь-яких зобов`язань перед позивачем вона також не мала, о підтверджується наданими позивачем документами.

Вважає, що шлюбним договором права позивача не були порушені.

Вказує, що щодо вказаних взаємовідносин, не мають бути поставлені під сумнів документи які були складені та підписані сторонами до вказаної події, а саме шлюбний договір від 03.07.2017 року та інші , як наслідки вказаного договору у тому числі договір дарування майна.

Вважає, що згідно шлюбного договору не передавалось у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановлено правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін та дана позиція повністю узгоджується х висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі №756/7489/15-ц, від 04 квітня 2018 року у справі Ґ№752/22220/16-ц.

Твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 не переоформила розрахункові рахунки на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_9 є помилковими, бо вона не має власного доходу для того, щоб сплачувати комунальні послуги, а то, що відповідач ОСОБА_2 не виписалась з квартири, то є її законне право проживати там де вона хоче та ніхто не може це право заборонити.

Звертає увагу на те, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_9 та на теперішній час належить доньці відповідача, нікому іншому не відчужена, тобто укладаючи спірний договір дарування, який є виконаним, внутрішня воля ОСОБА_2 відповідає її зовнішньому прояву.

Зауважує, що нею було заявлено про застосування позовної давності у справі, але судом першої інстанції було безпідставно відмовлено в її задоволенні.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 , представника відповідача адвоката Ключник О.М., розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.

Суд своє рішення мотивував наступним.

Спірний шлюбний договір вчинено у той час, коли ОСОБА_1 вже прострочив виконання грошового зобов`язання, який укладаючи шлюбний договір не міг не знати, що він позбавляється частки у спільному майні.

Укладаючи оспорюваний договір дарування, за умовами якого спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартира АДРЕСА_1 , переходить до спільної неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , як один із її співвласників не міг не знати, що він винен грошові кошти ОСОБА_5 та що він позбавляється майна на шкоду кредитору ОСОБА_5 , правонаступником якої є позивач.

У спірних правовідносинах відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 діяли свідомо та умисно, вводили в оману кредитора та нотаріусів щодо своїх дійсних намірів, оскільки укладаючи оспорювані договори виключно з метою забезпечення ОСОБА_10 можливості уникнути відповідальності за простроченим договором позики від 15 березня 2017 року, передбачаючи можливе звернення стягнення на його майна, укладаючи оспорювані договори вже після виникнення заборгованості, а договір дарування взагалі після набрання чинності рішенням суду про стягнення з нього коштів, укладали їх для виду, приховуючи дійсну причину їх укладення, тобто уклали фіктивні договори які мають бути визнані судом недійсними.

Суд погодився із твердженнями позивача щодо того, що шлюбний договір (укладений у шлюбі) від 03 липня 2017 року, посвідчений Кожемянкіним А.А., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2574 та договір дарування від 14 липня 2020 року, посвідчений Орловою О.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 446, є фіктивними правочинами, спрямованими на шкоду кредитору, тобто фраудаторними, що вказує на необхідність задоволення позовних вимог, оскільки внаслідок їх укладення ОСОБА_1 позбавлений майна на яке можна звернути стягнення за його боргами.

Суд не знайшов підстав для застосування позовної давності, наслідки спливу якої просили застосувати відповідачі, оскільки як вбачається із матеріалів справи, шлюбний договір було укладено 03 липня 2017 року, а договір дарування 14 липня 2020 року. При цьому матеріалами справи не доведено факт того, що ОСОБА_3 до моменту звернення до суду із своїм позовом про стягнення боргу з ОСОБА_1 знав про наявність спірних договорів, що свідчить про добросовісність позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які доводами скарги не спростовані.

Судом першої інстанції встановлено, Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року, Постанови Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року та Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 619/3555/18 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 15 березня 2017 року було укладено договір позики, на підтвердження умов якого ОСОБА_1 видав власноручно складену розписку, у якій вказував, що він отримав у борг грошові кошти в розмірі 15 000,00 доларів США строком на 3 місяці, тобто до 15 червня 2017 року, які не кредитору не повернув та у нього виникла заборгованість перед ОСОБА_5 за вказаним договором у зазначеній сумі. У подальшому, 02 серпня 2018 року між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги та позивач звернувся до суду із позовом у справі № 619/3555/18.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року, залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

У подальшому, Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року, яка була опублікована у Єдиному державному реєстрі судових рішень та доступна для загального ознайомлення починаючи з 06 липня 2020 року, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року та Постанову Харківського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року було скасовано та ухвалено у справі нове рішення, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року в розмірі 418 278,00 (чотириста вісімнадцять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 00 копійок) гривень, що було еквівалентом 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч доларів США 00 центів) доларів США та відсотки за користування позикою в розмірі 88 927,04 (вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот двадцять сім гривень 00 копійок) гривень а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 22 827,56 (двадцять дві тисячі вісімсот двадцять сім гривень 56 копійок) гривень.

Вказана Постанова Верховного Суду від 01 липня 2020 року набрала законної сили та на її підставі позивачу було видано виконавчі документи.

Після отримання виконавчих документів останній звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області із заявами про прийняття до примусового виконання вказаної вище Постанови Верховного Суду від 01 липня 2020 року, про що свідчать Постанови про відкриття ВП № 62662774 та № 62661924, видані 27 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. та на момент звернення до суду позивача із цим позовом, заборгованість не було погашено.

Вказане підтверджує посилання позивача і його представника про те, що у ОСОБА_1 перед позивачем наявна непогашена заборгованість.

Як вбачається із витребуваних судом копій документів, що містяться у матеріалах справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. договору купівлі-продажу квартири від 24 лютого 2009 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1320 квартиру АДРЕСА_2 набуто у спільну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить долучена до матеріалів справи копія заяви ОСОБА_1 від 24 лютого 2009 року. Так, у своїй заяві від 24 лютого 2009 року, справжність підпису на якій було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим номером № 1319, відповідач ОСОБА_1 надав дружині ОСОБА_2 згоду у порядку статті 65 Сімейного кодексу України на набуття у спільну власність зазначеної квартири.

Вказане свідчить про те, що у квартира АДРЕСА_2 (сімдесят три) набуто подружжям у спільну власність та у період спільного проживання, а тому вона є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Із витребуваних судом копій документів, що містяться у матеріалах справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним А.А. шлюбного договору (укладеного у шлюбі) від 03 липня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, який було посвідчено ПН ХМНО Кожемякіним А.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2574.

Відповідно до пункту 2.1. вказаного шлюбного договору майно, набуте Подружжям до шлюбу, є особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я зареєстроване це рухоме або нерухоме майно.

Згідно пункту 2.2. шлюбного договору від 03 липня 2017 року Нерухоме та рухоме майно, майнові права, корпоративні права, земельні ділянки, які можуть бути придбані (куплені) або вже придбані (куплені) одним із подружжя за договорами купівлі-продажу під час шлюбу є його особистою приватною власністю, у разі розірвання шлюбу, це майно не підлягає розподілу між подружжям і не є спільним майном подружжя. Під час дії шлюбного договору при купівлі одним із подружжя нерухомого або рухомого майна, право на яке підлягає державній реєстрації відповідно до законодавства України, згода другого із подружжя на купівлю цього майна не потрібна.

Із аналізу умов зазначеного шлюбного договору від 03 липня 2017 року вбачається, що останній укладено вже після виникнення у ОСОБА_5 права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 на підставі договору позики від 15 березня 2017 року, оскільки ОСОБА_1 зобов`язався повернути кошти за договором позики не пізніше 3-х місяців, тобто не пізніше 15 червня 2017 року, що спростовує твердження відповідачів з приводу того, що останні діяли добросовісно.

Так, ОСОБА_1 укладаючи із дружиною ОСОБА_2 03 липня 2017 року шлюбний договір не міг не знати, що у нього наявна заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року, яку останній не погасив та до нього можуть бути пред`явлені претензії майнового характеру з боку ОСОБА_5 , а тому суд приходить до висновку, що сторони шлюбного договору діяли недобросовісно, оскільки в результаті укладення шлюбного договору ОСОБА_1 добровільно позбавлявся від частки у квартирі АДРЕСА_2 , котра, як встановлено судом, набута за спільні кошти.

Крім того, із детального змісту пункту 2.2. договору вбачається, що сторони врегулювали відносини між собою, які стосуються майна та прав на майно, вже набутого (придбаного, купленого) одним із подружжя за договорами купівлі-продажу під час шлюбу, однак квартира, що була предметом укладеного у подальшому договору дарування, є спільною власністю подружжя, вона не куплялась (не набувалась) одним із подружжя, а тому шлюбним договором не було визначено природи її власності.

Вказане вище свідчить про те, що хоч і між сторонами було укладено 03 липня 2017 року шлюбний договір, яким формально визначено, що майно, набуте одним із них за договорами купівлі-продажу є особистою власністю того із подружжя, на кого воно оформлено, однак шлюбним договором не було вирішено долі квартири АДРЕСА_2 , оскільки вона куплялась (набувалась) ОСОБА_2 у спільну власність із ОСОБА_1 у порядку статті 65 Сімейного кодексу України ще до укладення шлюбного договору що свідчить про те, що при укладенні шлюбного договору сторони діяли недобросовісно та оспорюваний шлюбний договір було укладено на шкоду кредитору ОСОБА_5 , правонаступником якої є позивач.

Крім того, судом досліджено копії матеріалів, які стосуються укладення договору дарування від 14 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Орловою О.М., які були витребувані у неї ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 травня 2021 року.

Так, із долученої до матеріалів справи копії договору дарування від 14 липня 2020 року, що був посвідчений Орловою О.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 446, вбачається, що його предметом була квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту першого Договору дарування від 14 липня 2020 року Дарувальник передала безоплатно у власність Обдаровуваній в особі законного представника належну ОСОБА_7 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно пункту шостого оспорюваного договору дарування від 14 липня 2020 року Дарувальник свідчить, що відчужувана квартира є її особистою власністю. Зазначена квартира була набута ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , але згідно укладеного між ними шлюбного договору (укладеного у шлюбі), посвідченого 03 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кожемякіним Андрієм Анатолійовичем за реєстровим номером № 2574, подружжя домовилось про непоширення на нерухоме або рухоме майно, що підлягає державній реєстрації, набуте ними під час шлюбу, положень статті 60 Сімейного кодексу України і вважають це майно особистою власністю того з подружжя, на ім`я якого оформлений право встановлювальний документ та/або проведена державна реєстрація права власності відповідно до закону, про що свідчить її заява від 14 липня 2020 року.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

-особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

-наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає;

-цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов;

-настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

-враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. з цього приводу правові висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

-фіктивного (стаття 234 ЦК України);

-такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

-такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18).

Касаційний суд вже звертав увагу, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19).

У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2022 року в справі № 755/5802/20 (провадження № 61-17477св21).

Шлюбний договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками приватних відносин, покликаний забезпечити регулювання приватних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення шлюбного договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Договором, що вчиняється на шкоду кредитору (фраудаторним договором), може бути й шлюбний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при вчиненні шлюбного договору має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати такий договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення шлюбного договору; те, що внаслідок вчинення шлюбного договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника (наприклад, подружжя про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України).

Подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, після настання строку повернення позики чи пред`явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення осорюваного шлюбного договору У ОСОБА_1 існували зобов`язання перед ОСОБА_5 щодо погашення позики, а саме ОСОБА_5 повинен був повернути борг у розмірі 15000 дол. США до 15 червня 2017 року.

Як вбачається зі змісту оспорюваного шлюбного договору Відповідно до пункту 2.1. вказаного шлюбного договору майно, набуте Подружжям до шлюбу, є особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я зареєстроване це рухоме або нерухоме майно.

Згідно пункту 2.2. шлюбного договору від 03 липня 2017 року Нерухоме та рухоме майно, майнові права, корпоративні права, земельні ділянки, які можуть бути придбані (куплені) або вже придбані (куплені) одним із подружжя за договорами купівлі-продажу під час шлюбу є його особистою приватною власністю, у разі розірвання шлюбу, це майно не підлягає розподілу між подружжям і не є спільним майном подружжя. Під час дії шлюбного договору при купівлі одним із подружжя нерухомого або рухомого майна, право на яке підлягає державній реєстрації відповідно до законодавства України, згода другого із подружжя на купівлю цього майна не потрібна.

Отже, оспорюваний шлюбний договір було свідомо укладено відповідачами саме у період настання зобов`язання зі сплати боргу за договорами позики, в яких кредитором виступає позивач.

Таким чином, аналіз змісту оспорюваного шлюбного договору, а також хронологія подій, яка передувала до його укладення та після його укладення, приводить до висновку, що внаслідок укладення цього договору відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, яке набуте ним у спільному шлюбі, для погашення боргу перед кредитором за договором позики. Тобто, укладенням оспорюваного шлюбного договору відповідачі домовилися про не поширення на майно, набуте ними під час шлюбу, положень статті 60 СК України, що в свою чергу є незаконним, адже право спільної сумісної власності на майно презюмується.

Більш того, все вищевикладене свідчить, що подружжя, яке домовляється в шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, після настання строку повернення позики чи пред`явлення позову про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна боржника.

З наведеного слідує, що за таких умов, укладення між відповідачами шлюбного договору в період існування у одного з подружжя зобов`язання зі сплати боргу за договорами позики, порушує право позивача на виконання такого зобов`язання за рахунок майна, яке є предметом оспорюваного договору. Наведені з цього приводу доводи скарги належним чином не підтверджені та висновків суду не простували. Відповідачі не довели, що про наявність спірних договорів позивач дізнався поза межами трирічного строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката - Скребець Олега Миколайовича та представника ОСОБА_2 адвоката Ключник Олександра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 17 березня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Н.П.Пилипчук

О.Ю.Тичкова