КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/4699/23 Головуючий у суді І інстанції Гринчак О.І.
Провадження № 22-ц/824/357/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року та за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Департаменту патрульної поліції на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями службової (посадової) особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень,

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями службової (посадової) особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, в якому просив стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь грошові кошти у загальному розмірі 223 450,00 грн, а саме в якості відшкодування моральної шкоди - 167 500,00 грн, витрати за проведення експертного дослідження - 28 200,00 грн та витрати за надання юридичної допомоги - 27 750,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що службовою (посадовою) особою Департаменту патрульної поліції - інспектором роти № 2 батальйону № 3 полку № 2 Управління патрульної поліції у м. Києві щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення від 28 серпня 2020 року серії ДРП18 № 541848 щодо вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року у справі № 754/12709/20, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито (за відсутністю події і складу правопорушення).

У зв`язку з наведеним, на думку позивача, службовою (посадовою) особою Департаменту патрульної поліції було незаконно ініційовано справу про адміністративне правопорушення відносно нього, остаточне судове рішення у якій було ухвалено на його користь лише через 25 календарних місяців (або ж 762 дні).

Вказував, що 10 вересня 2020 року він звернувся до ТОВ «Український центр судових експертиз» із заявою про проведення автотехнічного та транспортно-трасологічного дослідження за фактом дорожньо-транспортної пригоди від 28 серпня 2020 року (для справи № 754/12709/20), у зв`язку з чим було укладено договір № 2/Е-10/09 від 10 вересня 2020 року про надання послуг з проведення експертизи, відповідно до пункту 3.1 якого договірна вартість послуг становить 28 200,00 грн. 15 жовтня 2020 року ТОВ «Український центр судових експертиз» підготовлено висновок експерта № 1-15/10. За проведення вказаного експертного дослідження ним було сплачено грошові кошти у розмірі 28 200,00 грн.

Також 08 вересня 2020 року він звернувся до Адвокатського об`єднання «УНІЛЕКС» з метою одержання правової допомоги у справі про адміністративне правопорушення згідно зі складеним відносно нього протоколом. Між ними було укладено договір про надання правової допомоги № 08/09-20/1 від 08 вересня 2020 року, відповідно до пункту 5.2 якого розмір гонорару становить 27 750,00 грн. В якості передплати за надання юридичних послуг 11 вересня 2020 року ним було сплачено на рахунок АО «УНІЛЕКС» вказані грошові кошти. У свою чергу між АО «УНІЛЕКС» та адвокатом Анапріюком А.С. було укладено договір № 03/10-2020 від 03 жовтня 2020 року про надання юридичних послуг, зокрема на підставі якого останній брав участь як захисник Токаренка О.В. у справі № 754/12709/20.

Позивач стверджував, що витрати за проведення експертного дослідження та за надання юридичних послуг були необхідними та неминучими, а також були здійснені виключно у зв`язку з незаконним ініціюванням та розглядом відносно нього справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, загальний строк його перебування під судом становить 25 календарних місяців (2 роки і 1 місяць), виходячи з періоду в часі з 28 серпня 2020 року до 28 вересня 2022 року, а тому з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати у 2023 році мінімальний гарантований розмір компенсації моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду» складає 167 500,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 167 500,00 грн компенсації моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Анапріюка А.С. про постановлення окремої ухвали відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2023 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 41 228,46 грн. В задоволенні іншої частини вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаними судовими рішеннями, сторони та особа, яка не брала участь у справі - ОСОБА_1 звернулися з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі на основне судове рішення Департамент патрульної поліції в особі представника - Кубрака О.І. просить зазначене рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що в постановах судів у справі № 754/12709/20 про адміністративне правопорушення не було встановлено будь-яких порушень посадових осіб Департаменту патрульної поліції під час складання протоколу та оформлення матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Патрульні поліцейські діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами, жодних протиправних дій відносно позивача ними вчинено не було, що спростовує сам факт заподіяння будь-якої шкоди. Дія положень статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на правовідносини, де суб`єктом є інспектор патрульної поліції. Позивач не надав суду жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань відповідачем, а також не довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.Крім того, складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача, такий протокол є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції та є одним із джерел доказів і підставою для подальшого провадження у справі. Сам по собі факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність патрульних поліцейських заподіяли позивачу моральної шкоди. Складання протоколу це лише зазначення суті можливого адміністративного правопорушення, правову оцінку, якому зобов`язаний надати суд, який у даному випадку не знайшов підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, які ґрунтуються на правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц.

В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення Департамент патрульної поліції в особі представника - Кубрака О.І. просить вказане рішення скасувати з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.

Зазначає, що документального підтвердження витрат, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку та їх розрахунок представником позивача не було надано суду, який у свою чергу не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу. Вважає, що стягнута судом сума витрат є неспівмірною та документально не підтвердженою.

В апеляційній скарзі на основне і додаткове судове рішення ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Анапріюка А.С. просить ці рішення скасувати в частині незадоволених позовних вимог та вимог заяви про ухвалення додаткового рішення з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким пред`явлений позов та подану заяву задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи свої доводи щодо незаконності висновків суду в частині відмови у стягненні майнової шкоди, вказує, що справу № 754/12709/20 про адміністративне правопорушення, у межах якої позивачем було надано висновок експерта, ініційовано саме внаслідок незаконного складання відповідного протоколу щодо нього. Тобто витрати за проведення експертного дослідження були необхідними та неминучими, а також були здійснені виключно з метою спростування змісту відповідного протоколу, який незаконно ініційовано та передано на розгляд до суду. Водночас суди жодним чином не вказали, що відхиляють наданий висновок експерта від 15 жовтня 2020 року № 1-15/10, так само і не зазначено, що такий висновок суперечить фактичним обставинам чи іншим доказам у справі. Посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 про те, що витрати на правову допомогу та витрати на експерта не є тотожними реальним збиткам безпідставні, оскільки із дев`яти речень, що містяться в пункті 6.19 вказаної постанови, суд першої інстанції процитував лише перше речення вказаного пункту, чим здійснив усічене й вибіркове цитування, а відтак дійшов неправильних висновків щодо відсутності підстав для відшкодування завданої майнової шкоди за рахунок відповідача, з вини якого незаконно ініційовано судовий процес щодо позивача. Щодо посилань суду на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 925/245/19 про те, що законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на правову допомогу та витрат на експерта в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, то вони також є необґрунтованими, адже суд першої інстанції фактично ототожнив поняття «адміністративна справа» та «справа про адміністративне правопорушення», що є очевидно хибним у даному випадку. Норми чинного КУпАП не містять будь-яких правил розподілу судових витрат за результатом розгляду судової справи, у тому числі щодо відшкодування стороні, на користь якої вирішено справу, витрат на проведення експертизи та на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони. Наведене виключає можливість стягнення таких витрат за правилами, встановленими процесуальним законодавством (КУпАП), а тому єдиною можливістю стягнути такі витрати є лише подання окремого позову у порядку цивільного судочинства, що і було зроблено позивачем. При цьому обґрунтуванням щодо можливості стягнення такого виду витрат саме у порядку цивільного судочинства, слугувало те, що це прямо передбачено в пунктах 3 та 4 статті 3 Закону України № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач керувався саме нормами Закону № 266/94-ВР, які надають йому право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства та стягнути з Державного бюджету України витрати на правову допомогу та витрати на експерта, які були ним понесені у межах справи про адміністративне правопорушення, яке було незаконно ініційоване шляхом складення щодо нього відповідного протоколу, на що суд першої інстанції належної уваги на звернув та необґрунтовано відмовив в задоволенні цих вимог позову.

В обґрунтування доводів щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції, сторона позивача посилається на те, що суд стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно, зміст додаткового рішення є похідним від змісту основного рішення у контексті розміру задоволених вимог за заявою позивача, тобто залежить від нього. Тому часткове скасування основного рішення (в частині відмови у задоволенні позовних вимог) і ухвалення у відповідній частині нового рішення, яким позовні вимоги будуть задоволені повністю, автоматично має бути підставою для часткового скасування додаткового рішення (в частині відмови у задоволенні вимог заяви про ухвалення додаткового рішення) і ухваленні у відповідній частині нового рішення, за яким відповідна заява позивача підлягає задоволенню повністю.

В апеляційній скарзі на основне судове рішення ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, однак, на його думку, суд першої інстанції вирішив питання про його права та інтереси, просить зазначене рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування районним судом норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Стверджуючи про порушення своїх прав та інтересів оскаржуваним рішенням по суті спору, ОСОБА_1 посилається на те, що він є учасником ДТП, що мала місце 28 серпня 2020 року в м. Києві на перетині пр. Маяковського з вул. Ніколаєва, однак ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2023 року у задоволенні заяви його представника про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача було відмовлено. Вважає, що відмова суду в залученні його до участі у справі № 754/4699/23 в якості третьої особи є незаконною і такою, що суперечить висновкам з процесуальних питань, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21, оскільки він безпосередньо заінтересований у результатах вирішення спору через існування ймовірності виникнення в нього у майбутньому права на позов або пред`явлення до нього позовних вимог зі сторони відповідача. Більш того, у провадженні Деснянського районного суду м. Києва вже перебуває цивільна справа № 754/7916/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ «СК «Універсальна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Тому за наслідком розгляду даної справи в судовому рішенні можуть встановлюватися обставини, які можуть стосуватися його прав та інтересів в силу положень частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України. Звертає увагу, що має заінтересованість у результатах вирішення спору у цій справі, де встановлюються обставини стосовно ОСОБА_1 , що вплине на його права та інтереси, як учасника події ДТП, яка відбулась 28 серпня 2020 року. Оскільки він був безпосереднім учасником спірних правовідносин, відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України він має право участі у даній справі, оскільки під час її розгляду підлягають встановленню факти, які стосуються та можуть зачіпати його права.

У відзиві на апеляційні скарги Департаменту патрульної поліції представник позивача - адвокат Анапріюк А.С. просить вказані апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення про часткове задоволення позовних вимог та вимог заяви про ухвалення додаткового рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними та необґрунтованими, тому не можуть слугувати підставою для скасування основного і додаткового рішення суду у відповідних частинах.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник позивача - адвокат Анапріюк А.С. просить закрити апеляційне провадження у справі № 754/4699/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки цим судовим рішенням будь-які питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, а самфакт участі останньому у відповідному ДТП жодним чином не стосується предмету розгляду у справі, спір у якій виник виключно між позивачем (на якого було складено протокол) та Державою Україна (посадовою особою державного органу якої незаконно складено такий протокол).

Інші учасники справи правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористалися.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 і 29 листопада 2023 року відкрито апеляційні провадження у справі за вказаними вище апеляційними скаргами, а ухвалою суду від 22 грудня 2023 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) її учасників.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року апеляційне провадження у справі № 754/4699/23 було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційне провадження у справі поновлено та продовжено розгляд справи у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) її учасників.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також поданих відзивів на них, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції встановив, що 28 серпня 2020 року щодо ОСОБА_2 інспектором роти № 2 батальйону № 3 полку № 2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДРП18 № 541848.

Відповідно до цього протоколу 28 серпня 2020 року о 21 год. 54 хв. в м. Києві по пр. Маяковського, 12 /перетин з вул. Ніколаєва/, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1 , при повороті ліворуч не надав перевагу в русі автомобілю «Porsche Cayenne», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався в зустрічному напрямку, в подальшому в результаті зіткнення автомобіль «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_1 , віднесло та відбулось зіткнення з автомобілем «Toyota Yaris», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим своїми діями порушив вимоги пункту 16.6 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП.

08 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та АО «УНІЛЕКС» був укладений договір про надання правової допомоги № 08/09-20/1. 03 жовтня 2020 року між АО «УНІЛЕКС» та адвокатом Анапріюком А.С. був укладений договір № 03/10-2020 про надання юридичних послуг, зокрема на підставі якого останній приймав участь як захисник Токаренка О.В. у справі про адміністративне правопорушення № 754/12709/20.

10 вересня 2020 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Український центр судових експертиз» договір № 2/Е-10/09 про надання послуг з проведення експертизи, а 15 жовтня 2020 року виконавець підготував висновок експерта № 1-15/10 за результатами виконаного комплексного автотехнічного та транспортно-трасологічного дослідження.

30 вересня 2020 року матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 були передані для розгляду до Деснянського районного суду м. Києва.

Постановою суду від 30 листопада 2020 року матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП були направлені для проведення експертизи, на виконання якої експертами КНДІСЕ було складено висновок експертів за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео звукозапису № 27/21-52/744/21-35/3461/3462/22-35/3463/3464/22-52 від 22 лютого 2022 року.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року у справі № 754/12709/20, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Витрати на проведення експертизи у розмірі 22 652,40 грн віднесено в рахунок держави.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що закриття судом провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача за відсутністю складу адміністративного правопорушення свідчить про незаконні дії посадових осіб відповідача, тому у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.

При цьому такими незаконними діями ОСОБА_2 завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача складено незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Доводи сторони відповідача про те, що Департамент патрульної поліції не є органом, до дій якого підлягають застосуванню положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд відхилив, адже Департамент патрульної поліції є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи та представляє у спірних правовідносинах інтереси відповідача - Держави Україна.

Врахувавши встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі станом на 01 січня 2023 року, який становить 6 700,00 грн, та строк перебування позивача під судом у справі про адміністративне правопорушення(строк, протягом якого позивач був підданий до адміністративної відповідальності, в тому числі період, коли у нього було вилучене посвідчення водія), який становить 25 місяців, з огляду на принцип диспозитивності, обмежуючись розміром вимог позивача, суд вважав позовні вимоги про стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 167 500,00 грн (25 місяців * 6 700,00 грн) обґрунтованими.

В задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на проведення експертного дослідження та витрат на правову допомогу у справі про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції відмовив з огляду на те, що під час розгляду справи № 754/12709/20 судом була призначена судова експертиза, проведення якої доручено КНДІСЕ і висновок якої було взято уваги судом при закритті провадження у справі, а витрати на проведення цієї експертизи віднесено в рахунок держави.

Окрім того, районний суд зазначив, що витрати, пов`язані із наданням правової допомоги, як і витрати на проведення експертного дослідження не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак внаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено можливості стягнення судових витрат в адміністративній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для їх ототожнення і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 925/245/19. З огляду на зазначене, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проведення експертного дослідження та витрат на правову допомогу, які були понесені в межах іншої справи, а саме справи про адміністративне правопорушення № 754/12709/20.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

За правилом частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо апеляційної скарги особи, яка не брала участь у справі, на рішення суду першої інстанції по суті спору

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно положень частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Аналіз змісту статей 352, 362 ЦПК України свідчить, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов`язки цих осіб, а для перегляду справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такої особи підлягає встановленню чи порушені оскарженим судовим рішенням права чи інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу (правова позиція Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 604/835/15-ц та Верховного Суду в постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 412/1277/2012).

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18, від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц, від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц та від 12 січня 2022 року у справі № 761/41876/18.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається із матеріалів справи, правовідносини в даному спорі виникли з приводу покладення відповідальності на Державу Україна за дії посадових осіб органу державної влади при здійсненні своїх повноважень у виді відшкодування шкоди, завданої незаконним, на думку ОСОБА_2 , складанням відносно нього працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 124 КУпАП.

Ані в мотивувальній частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року, ані у резолютивній частині зазначеного рішення не містяться висновки і не вирішувалось питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .

Доводи останнього про те, що це судоверішення може у подальшому зачіпати його права та інтереси як іншого учасника ДТП ґрунтуються на припущеннях. В апеляційній скарзі не наведено зрозумілого і логічного обґрунтування яким чином оскаржуване рішення суду першої інстанції про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 компенсації моральної шкоди може вплинути прямо чи опосередковано на права та обов`язки ОСОБА_1 .

Сама по собі обставина того, що 28 серпня 2020 року в м. Києві на перетині пр. Маяковського з вул. Ніколаєва сталась ДТП за участі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 свідчить лише про те, що між ними виникли делікті правовідносини при експлуатації наземних транспортних засобів. Проте в межах даної справи судом не встановлювалось жодних обставин, які б свідчили про склад цивільного правопорушення в діях (бездіяльності) учасників ДТП, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Певна суб`єктивна заінтересованість ОСОБА_1 у результаті вирішення цього спору через існування ймовірності виникнення в нього права на звернення до суду або пред`явлення до нього позовних вимог зі сторони Держави Україна та ОСОБА_2 , який уже пред`явив вимоги про відшкодування шкоди у межах цивільної справи № 754/7916/23, також не може бути визнана апеляційним судом такою, що підтверджуєфакт вирішення судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні питання про його правата інтереси.

Фактично у поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2023 року про відмову в задоволенні заяви його представника про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача, яка не підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду відповідно до вимог частини першої статті 353 ЦПК України.

Тобто ОСОБА_1 , не будучи учасником справи, через механізм оскарження рішення суду першої інстанції по суті спору намагається оскаржити відмову суду в його залученні до участі у справі № 754/4699/23 в якості третьої особи, однак в порядку, визначеному статтями 53, 365 ЦПК України, не заявив клопотання в суді апеляційної інстанції про залучення його до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у випадку, якщо дійсно вважав що рішення суду першої інстанції може вплинути на його права та обов`язки особи.

Посилання скаржника на те, що за наслідком розгляду цієї справи в судовому рішенні підлягають встановленню обставини, які в силу положень частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України можуть бути підставою для звільнення від доказування в інших справах, також безпідставні. У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не брав участі, відтак положення щодо звільнення від доказування, які визначені статтею 82 ЦПК України, за будь-яких обставин до нього не застосовуються.

За таких обставин підстави вважати, що оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року порушено права та/або законні інтереси ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Проте апеляційним переглядом рішення суду першої інстанції не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що у суду першої інстанції був наявний безумовний обов`язок залучати ОСОБА_1 до участі у справі з підстав того, що ухвалене у цій справі рішення може зачіпати його права та охоронювані законом інтереси.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм правову оцінку, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у справі № 754/4699/23з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Щодо апеляційних скарг сторін на рішення суду першої інстанції по суті спору

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 15, частин першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

У відповідності до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову і моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша

статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання, чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено протокол.

За результатом касаційного перегляду справи № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову від 22 січня 2025 року, в якій зробила такі висновки про правильне застосування норм права:

«Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР».

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень статей 402-403 ЦПК України, статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками колегії суддів Касаційних судів у складі Верховного Суду та/або Об`єднаних палат Касаційних судів у складі Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції вирішив спір в оскаржуваній відповідачем частині виходячи з того, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення підтверджує незаконність складення працівниками патрульної поліції відповідного протоколу про адміністративне правопорушення, що презюмує завдання позивачу моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з Держави України на користь ОСОБА_2 167 500,00 грн в якості компенсації моральної шкоди, суд дійшов висновку, що немайнова шкода заподіяна позивачу внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення інспектором патрульної поліції, тобто службовою особою органу державної влади - Департаменту патрульної поліції, який в межах своєї компетенції, встановленої законом, уповноважений діяти у спірних правовідносинах від імені та в інтересах Держави України, а тому також наявні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), яким передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати.

Колегія суддів з огляду на викладені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду не може погодитися з висновком районного суду про те, що факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу такого порушення безумовно свідчить про завдання позивачу моральної шкоди, а також з висновками місцевого суду щодо застосування до спірних правовідносин положень Закону № 266/94-ВР.

Суд першої інстанції не врахував, що у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених статтею 1174 ЦК України, а тому обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у діях працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Невідповідність вимогам закону дій працівників патрульної поліції, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 КУпАП, в цій справі судом не встановлена.

Зі змісту постанови Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у справі про адміністративне правопорушення № 754/12709/20 вбачається, що у справі була проведена судова автотехнічна експертиза та згідно із висновком експертів КНДІСЕ за результатами проведення комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео звукозапису № 27/21-52/744/21-35/3461/3462/22-35/3463/3464/22-52 від 22 лютого 2022 року, водій автомобіля марки «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_4 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем марки «Porsche Cayenne», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 ; у експертів відсутні підстави вважати дії водія ОСОБА_2 такими, що не відповідали вимогам пункту 16.6 Правил дорожнього руху; з урахуванням зафіксованого на відеозаписах ДТП зіткнення сталось внаслідок дій водія ОСОБА_1 в частині маневрування автомобіля марки «Porsche Cayenne», номерний знак НОМЕР_2 , в напрямку місця розташування автомобіля «Honda Accord», номерний знак НОМЕР_4 , який зупинився.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, розглядаючи вказану справу № 754/12709/20, виходили з відсутності достовірних та об`єктивних даних, які б свідчили про порушення ОСОБА_2 зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення вимог пункту 16.6 Правил дорожнього руху, а тому у його діях не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Тобто відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судами за результатами оцінки всіх доказів у справі, зокрема й висновку проведеної судової автотехнічної експертизи, що не доводить очевидної протиправності дій працівника патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції не врахував, що судовими рішеннями у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений за результатами ДТП протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії патрульного поліцейського були протиправними.

Отже,суд першої інстанції не встановив неправомірності у діях працівника патрульної поліції під час складання стосовно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, тому відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.

Ураховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування як моральної, так і матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

Що стосується застосування судом першої інстанції при вирішенні даного спору положень статті 1176 ЦК України та приписів Закону № 266/94-ВР, то, на думку колегії суддів, ці норми не регулюють спірні правовідносини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 рокуу справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.

Таким чином, вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції не врахував, що Департамент патрульної поліції не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та помилково застосував при вирішені спору приписи Закону № 266/94-ВР, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Виходячи з наведеного, безпідставними також є доводи апеляційної скарги представника позивача щодо можливості стягнення понесених витрат на правову допомогу та витрат на експерта у справі про адміністративне правопорушення у порядку цивільного судочинства саме на підставі пунктів 3 та 4 статті 3Закону № 266/94-ВР, якими виключно керувався позивач, заявляючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що підстав для задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проведення експертного дослідження та витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в межах справи про адміністративне правопорушення № 754/12709/20, не вбачається, але виключно через те, що такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності і не мають ознак шкоди відповідно до приписів Закону № 266/94-ВР, а їх наявність та розмір не перебуває у безпосередньому причинному зв`язку з поведінкою працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, в яких відсутні ознаки протиправності та/або свавільності.

Отже, суд першої інстанції неправильно визначився із характером спірних правовідносин щодо відшкодування шкоди, завданої протиправними діями (бездіяльністю) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, та неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до них, не врахувавши суть спору та заявлених позивачем вимог, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового по суті спору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Щодо апеляційних скарг сторін на додаткове рішення суду першої інстанції про розподіл витрат на правничу допомогу

Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року по суті спору у даній справі, то додаткове рішення цього ж суду від 08 листопада 2023 року, яким вирішено питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу,також слід скасувати.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Враховуючи, що при ухваленні рішення по суті спору судом першої інстанції не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, однак звернулась із апеляційною скаргою на це судове рішення, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року з підстав, визначених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Поруч з цим, за обставин, які були наведені вище, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Щодо судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

За приписами частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

За подання апеляційної скарги на основне судове рішення Департамент патрульної поліції сплатив судовий збір у розмірі 4 026,00 грн, тому ці витрати слід компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

Підстави для закриття апеляційного провадження встановлені у статті 362 ЦПК України, а підстави для закриття провадження у справі визначені статтею 255 ЦПК України.

В ухвалі від 22 листопада 2019 року у справі № 816/731/16 (провадження № К/9901/9639/19) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду зробив висновок, що «пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачає можливість повернення судового збору лише у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Наслідком закриття провадження у справі є відсутність (скасування) рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, тоді як закриття касаційного провадження призведе до залишення оскаржуваних судових рішень в силі. Указане підтверджує різне значення понять «закриття провадження у справі» та «закриття касаційного провадження» та неможливість їх ототожнення. Повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження № 11?42апп19)».

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження № 11-42апп19) дійшла висновку, що «пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору саме у разі закриття (припинення) провадження у справі, а не закриття касаційного провадження у зв`язку з відмовою від касаційної скарги».

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від свого висновку, викладеного в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження № 11-42апп19).

Отже, наведена норма Закону України «Про судовий збір» передбачає повернення судового збору лише в разі закриття (припинення) провадження у справі, а не у випадку закриття апеляційного провадження.

З огляду на вищевказане, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги на основне судове рішення у справі поверненню не підлягає.

Згідно із положеннями частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 362, 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями службової (посадової) особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, закрити.

Апеляційні скарги Департаменту патрульної поліції на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями службової (посадової) особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, відмовити в повному обсязі.

Компенсувати Департаменту патрульної поліції за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 4 026,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А.Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній