Провадження № 2/946/1484/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді Присакар О.Я.,

за участю секретаря судового засідання Воронової В.Є.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про припинення стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить звільнити його з 27.06.2024 року від щомісячної сплати аліментів на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 (п?ять тисяч гривень) гривень 00 копійок.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ОСОБА_3 було подано позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі. Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що з 10.09.2004 року між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав разом з матір?ю, а батько пішов з родини та не виконує свої батьківські обов?язки. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2021 по справі N?522/14351/21 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково та зобов?язано ОСОБА_2 сплачувати, щомісячно, аліменти на суму 5000 гривень на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до моменту його повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свої обов?язки щодо щомісячної сплати аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_2 виконував належно та своєчасно, заборгованості по сплаті аліментів не має, від виконання свої батьківських обов?язків не ухилявся. Наразі син ОСОБА_2 проживає разом з ним та перебуває на його повному забезпеченні. Це було рішення дитини, оскільки мати фактично залишила його без допомоги та піклування. Але сума аліментів на утримання неповнолітньої дитини продовжує стягуватися з ОСОБА_2 , хоча, як зазначалось вище, його син проживає з ним в орендованій квартирі, у зв?язку з тим, що в квартирі яка належить ОСОБА_2 , де раніше проживала ОСОБА_3 разом з дитиною та існує спір про поділ майна. Отже, враховуючи вищевикладене, подальше стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини є необгрунтованим, оскільки дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні. ОСОБА_2 самостійно утримує та виховує свого сина від першого шлюбу ОСОБА_2 , також останній вже тривалий період часу фактично проживає зі своїм батьком, мати участі в вихованні не бере на зв`язок з сином майже не виходить. Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_2 вважає, що потреба у сплаті ним аліментів на утримання неповнолітнього сина не є доцільною, та такою, що обмежує його фінансове становище.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, якою просила відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, у якому зазначила, що позивач іноді забирає свого сина ОСОБА_2 до себе на канікули, дбає про сина, хлопчик часто буває з батьком. Проте в цілому дитина проживає з матір?ю, що встановлено двома рішеннями суду зокрема постановою Одеського апеляційного суду від 29.06.2022 року справа N?522/14351/21, а також рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29 грудня 2020 року по справі N?522/16225/20 що набрало законної сили де зазначено, що дитина проживає з матір?ю. Будь-яких інших доказів на спростування зазначених обставин позивач, а також на підтвердження того, що дитина проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні та забезпеченні, не надано. Доводи про те, що зареєстрованим місцем проживання хлопчика є будинок в якому живе батько також не впливають на доведення проживання разом з батьком та перебування на його повному утриманні з огляду на встановлення фактичного проживання дитини з матір?ю двома рішеннями судів, що набули законної сили.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 20.08.2007 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 810.

Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України.

За умовами ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Аналіз ч. 3 ст. 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/14351/21 від 23.12.2021 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.07.2021 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно постанови Одеського апеляційного суду від 29.06.2022 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/14351/21 від 23.12.2021 року змінено, шляхом зазначення місця фактичного проживання неповнолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення залишено без змін.

Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів , їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них (ч. 4 ст. 273 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, надаючи оцінку доводам позивача про доведеність підстав для звільнення його від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, що зумовлено спільним проживанням позивача та його сина за однією адресою, суд критично ставиться до наведеного та вважає такі доводи необґрунтованими та такими, які не підтверджуються належними та достатніми доказами, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, чинним цивільним процесуальним законодавством імперативно покладено обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, на кожну сторону в межах заявлених нею доводів або заперечень.

Відповідно до відомостей № В1-130174-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданих 30.08.2022 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 , проживають, окрім інших, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 26.05.1997 року, а також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 23.12.2011 року.

Згідно відомостей про місце проживання, зазначених у паспорті ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , адресою реєстрації зазначена: АДРЕСА_1 .

З відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 671792 від 02.07.2024 року, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У позовній заяві адресою місце проживання ОСОБА_2 зазначено адресу: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 29.06.2022 року, якою змінено рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/14351/21 від 23.12.2021 року, зазначено місце фактичного проживання неповнолітнього ОСОБА_2 з його матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Більш того, у відзиві на позовну заяву, ОСОБА_3 адресою місце свого проживання зазначає як: АДРЕСА_1 .

Крім того, суд звертає увагу, що викладаючи обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у позовній заяві взагалі не зазначено за якою ж саме адресою позивач проживає спільно зі своїм неповнолітнім сином, конкретизація цього питання відсутня.

Суд зауважує, доведення факту проживання дитини з позивачем у даній справі є визначальною підставою для вирішення спору про звільнення від сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; фізична особа може мати кілька місць проживання.

Суд звертає увагу, що поняття «місце проживання дитини» не може враховуватись формально, постійне місце проживання дитини, тобто це є місце проживання з тим з батьків, з яким воно погоджене між батьками або визначене рішенням суду.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (звільнення від стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

У даному випадку обставиною, що змінилася та має істотне значення, на думку позивача, стала зміна місця проживання дитини, яка тепер проживає разом з ним.

Припинення стягнення аліментів можливе, зокрема, тоді, коли дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22)).

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. При цьому, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання аліментів з боку того з батьків, з ким стала проживати дитина на користь того з батьків, з ким вона проживала.

Суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи докази, а також доводи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, не надають суду об`єктивної можливості дійти вірного висновку щодо місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 чи то за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, у даному випадку, факт спільного проживання позивача разом з неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за однією адресою та перебування дитини на повному утриманні позивача, не доведено належними та допустимими доказами, які б беззаперечно свідчили про обґрунтованість заявлених вимог.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 18, 141, 179, 273 СК України, ст.ст. 4, 13, 76, 81, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про звільнення з 27.06.2024 року ОСОБА_2 від щомісячної сплати аліментів у розмірі 5000 грн. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через суд першої інстанції, з урахуванням положень п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 13.03.2025 року.

Суддя: О.Я.Присакар