К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2025 року місто Київ

справа № 755/11530/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/7594/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Яровенко Н.О. від 15 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про зняття арешту з майна та заборони його відчуження,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), АТ КБ "Приватбанк" про зняття арешту з майна та заборони його відчуження.

Позов мотивовано тим, що під час здійснення купівлі об`єкту нерухомості, позивачці стало відомо про накладення арешту на все її майно на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 3 лютого 2016 року.

Посилаючись на те, що виконавче провадження у якому було накладено арешт на майно позивачки закінчено 22 червня 2016 року та знищено, інших невиконаних боргових зобов`язань немає, ОСОБА_1 просила припинити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно арешт та заборону відчуження нерухомого майна шляхом вилучення запису

про обтяження, накладеного на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 3 лютого 2016 року, номер запису про обтяження: 13431619, рішення про державну реєстрацію № 28444984 від 25 лютого 2016 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року провадження у справі закрито.

Ухвалюючи судове рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка є боржником у виконавчому провадженні, а тому для неї встановлений інший порядок захисту порушеного права шляхом звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, а не у порядку позовного провадження.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаржник зазначає, що висновок суду є помилковим, оскільки на примусовому виконанні відсутні виконавчі провадження щодо стягнення з позивачки грошових коштів, а виконавче провадження у якому було накладено арешт на її майно знищено, відтак виконавча служба не може зняти накладений арешт. Вказує, що вона буде позбавлена можливості захистити свої права та інтереси у разі звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, оскільки чинним на той час законодавством не передбачалось обов`язку державного виконавця вчиняти дії щодо зняття накладеного арешту у випадку завершення виконавчого провадження внаслідок повернення виконавчого документа стягувачу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник АТ КБ "Приватбанк" - Хитрова Л.В. у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що позивачка є боржником у виконавчому провадженні, а тому не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту.

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відзив на апеляційну скаргу не подав.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник АТ КБ "Приватбанк" - Хитрова Л.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 18 жовтня 2015 року № 752/6854/15-ц, що видав Голосіївський районний суд міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" боргу в розмірі 270 112,33 доларів США, що за курсом НБУ станом на 3 квітня 2015 року складає 6 347 639 грн 84 коп.

Постановою державного виконавця від 3 лютого 2016 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження.

22 червня 2016 року державним виконавцем у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Арешт з майна боржника не знято

В подальшому у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа від 18 жовтня 2015 року № 752/6854/15-ц.

14 липня 2017 року державним виконавцем у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Арешт з майна боржника не знято

Станом на 4 березня 2024 року на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчі документи відносно боржника ОСОБА_1 не перебувають.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК

України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19); у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2025 року у справі № 295/6687/24 (провадження № 61-16253св24).

Підстави для закриття провадження у справі наведені в статті 255 ЦПК України.

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зі змісту поданої позовної заяви убачається, що між сторонами немає спору про право користування майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.

Установивши, що ОСОБА_1 була боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого було накладено арешт на її майно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження, оскільки у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, слід зазначити, що твердження скаржника про помилковість висновків суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та фактичних обставинах справи.

По-перше, посилання на відсутність виконавчих проваджень як підставу для неможливості зняття арешту є необґрунтованим. Позивачка була боржником у виконавчому провадженні, а не третьою особою, що обмежує її можливість звернення з таким позовом (стаття 59 Закону України "Про виконавче провадження").

По-друге, твердження, що виконавче провадження знищено і виконавець не може зняти арешт, не відповідає закону. Навіть після закінчення/завершення провадження арешт може бути скасований за зверненням заінтересованої особи.

По-третє, доводи щодо неможливості захисту прав у судовому порядку є безпідставними. Позивачка має право оскаржити бездіяльність виконавця відповідно до статті 447 ЦПК України.

Практика вирішення спірного питання є сталою, а тому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і відхиляються колегією суддів.

З урахуванням викладеного, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року про закриття провадження у справі є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: