УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/712/14-ц

13 березня 2025 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі

головуючий суддя Цвіркун О.С.

з участю секретаря судового засідання Дмитрук О.С.

розглянувши скаргу адвоката Ковальчука Сергія Леонідовича подану в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця в порядку ст.447-1 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Ковальчук С.Л. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою на бездіяльність державного виконавця в порядку ст.447-1 ЦПК України, в якій просив суд зобов`язати Костопільський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ), що накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.03.2015 №46741110, вид обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційні номери обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: №9026953).

В обґрунтування скарги зазначає, що на виконанні в Костопільському відділі ДВС перебувало виконавче провадження №4674110 відкрите з метою примусового виконання виконавчого листа №564/712/14-ц виданого 25.12.2014 року Костопільським районним судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ТОВ «Соккер - Клуб», боргу в сумі 42729,06 грн.

Вказує, що вказане виконавче провадження завершено 25.11.2019 року згідно постанови №46741110 від 21.11.2019 року на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України«Про виконавче провадження».

Також зазначає, що в межах вказаного виконавчого провадження згідно постанови від 12.03.2015 виданої відділом ДВС Костопільського РУЮ було накладено арешт на земельні ділянки власником якої є ОСОБА_1 .

Вказує, що 17.02.2025 звернулася до Костопільського відділу ДВС із заявою про зняття арешту з майна власником якого вона є, однак листом від 18.02.2025 у знятті арешту їй відмовлено.

Зазначає, що вказаний виконавчий лист був повернутий стягувачу та повторно до виконання не пред`являвся, відкриті виконавчі провадження з виконання зазначеного виконавчого листа відсутні, а наявність протягом тривалого часу (більше п`яти років) нескасованого арешту на майно ОСОБА_1 є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Скаржник та його представник в судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду із заявою про розгляд скарги за їх відсутності, вимоги скарги підтримують.

Представник Костопільського відділу ДВС в судове засідання не з`явився, звернувся до суду клопотанням про розгляд скарги за його відсутності.

Представник ТзОВ «Соккер-Клуб» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Костопільського районного суду Рівненської області №564/712/14-ц від 23.09.2014 задоволено позовну заяву ТОВ «Соккер Клуб» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Соккер Клуб» 42729 грн.

На виконання вказаного рішення 30.12.2014 Костопільським районним судом Рівненської області на адресу ТОВ «Соккер Клуб» було надіслано виконавчий лист.

Встановлено, що вказаний виконавчий лист був пред`явлений до виконання до Костопільського районного відділу ДВС де було відкрито виконавче провадження та постановою від 12.03.2015 було накладено арешт на майно що належить ОСОБА_1 .

Постановою Костопільського відділу ДВС від 25.11.2019 зазначений виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Встановлено, що ОСОБА_1 17.02.2025 звернулася до Костопільського відділу ДВС із заявою про зняття арешту на її майно накладеного постановою державного виконавця від 12.03.2015, однак листом від 18.02.2025, їй було відмовлено у знятті арешту у зв`язку з відсутністю підстав. Окрім того, було зазначено, що станом на 18.02.2025 зазначений виконавчий лист повторно до виконання не пред`являвся.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень ст.447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За частиною першою ст.6 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно п.2 ч.1 ст.37 Закону «Про виконавче провадження» (який діяв на момент повернення виконавчого документу стягувачу), виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.1, 2 ст.40 Закону «Про виконавче провадження» (який діяв на момент повернення виконавчого документу стягувачу) у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Таким чином, з 25.11.2019 року (дата повернення виконавчого листа), скаржник втратив статус боржника, але через бездіяльність державного виконавця, якій не зняв арешт з його майна, як того передбав Закону «Про виконавче провадження» (який діяв на момент повернення виконавчого документу стягувачу), стосовно скаржника продовжує існувати обтяження арешт нерухомого майна.

Наявність зазначеного обтяження суд вважає протиправним, оскільки виконавче провадження, в рамках якого воно було накладено, є закінченим, а відповідно до статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, який діяв на момент відкриття та закриття виконавчого провадження №46741110, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), чи повернення виконавчого документу до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт накладений на майно боржника, знімається. Скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право скаржника підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з нерухомого майна скаржника. Такі висновки зробив Верховний суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 27.03.2020 у справі № 817/928/17 (провадження №/9901/20268/18).

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об?єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Такі висновки зробив Верховний суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13.07.2022 по справі №2/0301/806/11 (провадження № 61/-3814св22).

Верховний суд зазначив, що оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа було завершене так як виконавчий документ повернено стягувачу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення скарги, так як державний виконавець не виконав вимог ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (яка діяла на момент повернення виконавчого листа) та при поверненні виконавчого документа стягувачу не зазначив про скасування арешту, накладеного на майно боржника. При цьому місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що з моменту закінчення виконавчого провадження минуло близько 12 років, виконавче провадження вже знищене у зв`язку із закінченням строку його зберігання. Тому подальше накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном та обмежує його права, позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном».

Судом встановлено, що з моменту ухвалення Костопільським районним судом Рівненської області рішення по справі №564/712/14-ц минуло більше 10 років (рішення ухвалено 23.09.2014 року), а з моменту повернення виконавчого листа по ВП №46741110 минуло більше 5 років (постанова від 25.11.2019), тобто є підстави вважати, що подальше існування арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном та обмежує її права на користування та розпорядження ним.

Відповідно до положень ст.450 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 447 - 453 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката Ковальчука Сергія Леонідовича подану в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця в порядку ст.447-1 ЦПК України задовольнити.

Зобов`язати Костопільський відділ державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_1 ), що накладений відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.03.2015 №46741110, вид обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційні номери обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: №9026953).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк, з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 18.03.2025.

СуддяО. С. Цвіркун