Справа № 752/8911/24
Провадження № 2/752/1192/25
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

секретаря судового засідання - Крушельницької Д.М.,

прокурора - Биховцової О.А.,

представника Київської міської ради - Плаксивого О.В.,

представника відповідача - Забарної Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник Ольга Ігорівна, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного та водного фондів, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник О.І., в якому просив ухвалити судове рішення, яким:

- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:402:0032 шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 63531058 від 17.02.2022 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта 000, номер запису про право власності 46768755), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на неї;

- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:402:0032 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,0952 га з кадастровим номером :90:402:0032, розташовану на АДРЕСА_1 територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради;

- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні об`єктом природно-заповідного та водного фондів шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:402:0032 площею 0,0952 га на АДРЕСА_1 з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень;

- стягнути з відповідача на користь Київської міської прокуратури судовий збір в сумі 9084 грн, сплачений за подання позовної заяви.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», виявлено факт порушення інтересів держави. Зокрема, встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди територіальній громаді міста Києва у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:402:0032, площею 0,0952 на АДРЕСА_1.

Пояснює, що рішенням Київської міської ради від 02.12.1999 № 147/649

«Про оголошення природних об`єктів пам`ятками природи та заказниками місцевого значення у місті Києві» створено на території острова Жуків у місті Києві ландшафтний заказник місцевого значення «Острів Жуків», який, як об`єкт природно-заповідного фонду, створений на підставінаукового обґрунтування, підготовленого науковцями та фахівцями Київського університету ім. Тараса Шевченка і Канівського природного заповідника, та згідно з довідкою від 19.05.2004 державного підприємства «Інститут Генерального плану міста Києва» відкритого акціонерного товариства «Київпроект» має площу 1 794,6 га.

Також в Програмі розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень у місті Києві, затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381, вказано про те, що заплавна частина Канівського водосховища від гирла р. Віта до південної межі міста Києва є землями заказника «Острів Жуків» загальною площею 1 794,6 га (пункт 28 таблиці 23).

Вказує, що спірна земельна ділянка незаконно перейшла у приватну власність ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради від 27.11.2009 № 839/2908, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 у Голосіївському районі міста за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування та видано державний акт про право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 406745 від 27.04.2010.

У подальшому ОСОБА_2 вказану земельну ділянку відчужено на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2010 № 674. Вказану земельну ділянку площею 0,0952 га 27.04.2010 незаконно зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) в державному земельному кадастрі з присвоєнням їй кадастрового номера :90:402:0032 з цільовим призначенням - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва; категорія земель - землі житлової та громадської забудови.

Також згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.02.2022 на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.02.2022 з індексним номером 63531058 усупереч вимогам чинного законодавства здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0952 га з кадастровим номером :90:402:0032 за ОСОБА_1 .

Згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07.11.2023 № ДК/8-А/2023, складеним Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), спірна земельна ділянка розташована в межах території, яка за функціональним призначенням належить до території лугів та лугопарків, а також розташована в межах об`єкту природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», прибережної захисної смуги затоки річки Дніпро. Також вказана земельна ділянка частково огороджена парканом, не використовується, вільна від будь-якої забудови, вкрита зеленими насадженнями та частково розташована в межах акваторії затоки річки Дніпро.

Відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 24.01.2024 спірна земельна ділянка розташована в межах об`єкту природно-заповідного фонду, що також підтверджується довідками (витягами) з містобудівного кадастру, які містять відомості про функціональне призначення територій та планувальні обмеження відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804.

За інформацією Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 08.03.2024 спірна земельна ділянка потрапляє в межі території, в межах якої мають бути визначені межі ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків».

За результатами огляду спірної земельної ділянки, проведеного у ході розслідування кримінального провадження № 0000823 від 08.08.2023, із залученням спеціаліста інженера-землевпорядника, складено протокол огляду від 27.02.2024, довідку інженера-землевпорядника від 03.03.2024 та план-схему земельних ділянок (у тому числі спірної) з відображенням меж земельних ділянок, меж об`єктів природно-заповідного фонду та положення прибережних захисних смуг.

За результатами вказаного огляду встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в прибережній захисній смузі затоки річки Дніпро, на території об`єкта природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків». Згідно функціонального призначення за Генеральним планом міста, земельні ділянки знаходяться на території лугів та лугопарків.

Крім того, земельна ділянка з кадастровим номером :90:402:0032 розташована біля урізу води затоки річки Дніпро та частково розташована в межах акваторії затоки річки Дніпро. Орієнтовна площа земельної ділянки в межах акваторії становить 0,0065 га.

Отже, з моменту створення 02.12.1999 заказника місцевого значення «Острів Жуків» ця територія набула статусу природно-заповідного фонду та її використання не передбачає будівництво та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд.

Розташування земельної ділянки з кадастровим номером :90:402:0032, яку набув відповідач у межах ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», згідно з чинним законодавством свідчить про її віднесення до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва

Окрім того, вказує, що спірна земельна ділянка розташування в межах прибережних захисних смуг, та надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Оскільки земельна ділянка із кадастровим номером :90:402:0032 формально перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , проте, згідно обмежень встановлених законодавством, вона не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця, тому права територіальної громади на реалізацію усіх правомочностей щодо неї, а саме користування і розпорядження, підлягають захисту шляхом повернення спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 на користь Київської міської ради.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. від 30.04.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

30.04.2024 суддею Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. постановлено ухвалу про забезпечення позову.

15.10.2024 Голосіївським районним судом міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

19.06.2024 представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Забарна Ю.М. подала до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилалась на те, що спірна земельна ділянка розташована поза межами прибережних захисних смуг. Зокрема, прибережні захисні смуги водних об`єктів м. Києва у Голосіївському районі були затверджені рішенням Київської міської ради від 21.05.2009 N 461/1517 "Про затвердження проектів прибережних захисних смуг водних об`єктів м. Києва". Рішення Київської міської ради від 27.11.2009 N 839/2908 "Про передачу земельної ділянки громадянці ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 " приймалося вже після встановлення меж прибережних захисних смуг та враховують рішення Київської міської ради від 21.05.2009 N 461/1517.

Про те, що спірна земельна ділянка не потрапляє у межі прибережних захисних смуг підтверджують лист Головного управління екології та охорони природних ресурсів від 07.10.2009 N 071/04-4-22/5439 у якому зазначено, що межі земельної ділянки, відповідно до рішення Київської міської ради від 21.05.09 N 461/1517, розташовані поза межами прибережної захисної смуги р. Дніпро; лист Головного управління земельних ресурсів від 22.09.2009 N 03-480/26141 у якому зазначено, що відповідно до рішення Київської міської ради від 21.05.2009 N 461/1517 вказана земельна ділянка розташована за межами прибережної захисної смуги р. Дніпро; ситуаційний план із зазначенням земельно-кадастрової інформації, меж прибережної захисної смуги.

Сторона відповідача вважає, що прокуратурою не надано жодного достовірного та належного доказу потрапляння земельної ділянки до заказника місцевого значення «Жуків Острів». По-перше, пунктом 2 рішення Київської міської ради від 27.11.2009 N 839/2908 було вирішено внести зміни до Генерального плану міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 N 370/1804, перевівши територію в межах, визначених проектом землеустрою, до житлової садибної забудови, а отже витяг з містобудівної документації не відображає актуальну ситуацію по вказаній території. По-друге, віднесення території за своїм функціональним призначенням згідно містобудівної документації до лугів та лугопарків не надає автоматично такий території статус об`єкту природно-заповідного фонду.

Ландшафтний заказник місцевого значення «Жуків Острів» оголошено рішенням Київської міської ради від 02.12.1999 N 147/649, однак даним рішенням не визначено площу і межі ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків».

Також повідомляє, що Київська міська рада на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України своїм рішенням віднесла земельну ділянку з кадастровим номером :90:402:0032 до категорії земель житлової та громадської забудови. На момент відведення спірній земельній ділянці ніколи до цього не було присвоєно ані категорію земель природно-заповідного фонду, ані категорії земель водного фонду, а також вона не була відведена шляхом зміни категорії земель чи цільового призначення земельної ділянки на землі житлової та громадської забудови.

Вважає акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07.11.2023 N ДК/8-А/2023, складений державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель Ліневичем П.Л. є недопустимим доказом, оскільки перевірка, за результатом проведення якої складено акт, була проведена незаконно за відсутності відповідного рішення про проведення перевірки. Надана прокурором довідка (витяг) з містобудівного кадастру, не містить актуальної інформації щодо спірної земельної ділянки, а отже не відображає реальної ситуації щодо земельної ділянки. Так само, на думку представника, не може бути належним доказом фрагмент планувальних обмежень, з якого також вбачається, що відповідні рішення КМР не були у ньому враховані. Графічна частина даних містобудівного кадастру не містять інформації, що рішення Київської міської ради від 21.05.2009 N 461/1517 та рішення Київської міської ради від 27.11.2009 N 839/2908 були враховані у зазначеному містобудівному кадастрі. Також до протоколу огляду місця події від 27.02.2024 не додано ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення огляду, як це вимагається КПК України. Довідка інженера-землевпорядника N 1/03 від 03.03.2024 та план-схеми земельних ділянок, які є додатками до протоколу, також є недостовірними доказами, оскільки землевопорядник використовував недостовірну інформацію під час проведення геодезичної зйомки, так як здійснюючи геодезичну зйомку даними Державного земельного кадастру не користувався, а інформація з містобудівного кадастру Києва не містить точного розташування земельних ділянок.

Крім того, оскільки спірна земельна ділянка не належить до категорії земель природно-заповідного фонду або категорії земель водного фонду, та виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном ОСОБА_1 як власником цієї земельної ділянки, який має всі правоможності власника, включаючи право володіння, то, на думку представника відповідача, належним способом захисту мав бути віндикаційний позов про витребування спірної земельної ділянки.

У заяві від 09.12.2024 представник відповідача просить застосувати строки позовної давності. Повідомляє, що про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 позивачу було відомо починаючи з 2010 року, оскільки 22.12.2010 Окружним адміністративним судом міста Києва, в адміністративній справі № 2а-16716/10/2670 залишено без розгляду позовну заяву заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державного комітету України із земельних ресурсів до Київської міської ради третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради № 839/2908 від 27.11.2009. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012 у справі №2а-11879/11/2670 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.09.2011залишено без змін. Таким чином, починаючи з 30.05.2012 починається перебіг строку позовної давності. Прокуратурою подано позов 22 квітня 2024 року, а отже з пропуском строку позовної давності.

15.10.2024 Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду.

У ході судового розгляду прокурор підтримала позовну заяву, просила її задовольнити, з підстав, викладених у позові.

Представник позивача Київської міської ради, підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду була повідомлена належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталась.

Суд, заслухавши представника позивача, прокурора, представника відповідача, дослідивши письмові документи, оцінивши докази по справі, встановив наступні обставини.

Стаття 125 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Європейська конвенція з прав людини у статті 6 також гарантує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Європейської конвенції з прав людини, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Отже, право, зокрема власника майна, на звернення до суду за захистом свого права власності гарантовані як Основним законом так і Європейською конвенцією. Забезпечення судами його реалізації відповідатиме основному принципу цивільного судочинства - верховенство права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга, третя статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Обов`язок суду захистити порушене право у спосіб який передбачений законом визначено у частині першій статті 5 ЦПК України, згідно якої, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як убачається зі справи, рішенням Київської міської ради від 02.12.1999 № 147/649 «Про оголошення природних об`єктів пам`ятками природи та заказниками місцевого значення у місті Києві» створено у місті Києві ландшафтний заказник місцевого значення «Острів Жуків» (п. 14 Додатку до рішення) (т. 1, а.с. 28-29).

Етапи створення ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» як об`єкту природно-заповідного фонду детально описані в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 910/3724/14 (т. 1. а.с. 30-35).

Відповідно до вказаної постанови рішенням Київської міської ради № 147/649 від 02.12.1999 створений ландшафтний заказник регіонального значення «Острів Жуків» як об`єкт природно-заповідного фонду на підставі наукового обґрунтування, підготовленого науковцями та фахівцями Київського університету ім. Тараса Шевченка і Канівського природного заповідника, та згідно з довідкою від 19.05.2004 державного підприємства «Інститут Генерального плану міста Києва» відкритого акціонерного товариства «Київпроект» його площа становить 1 794,6 га.

Програмою розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепцією формування зелених насаджень у м. Києві, затвердженими рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381, заказник «Острів Жуків» займає заплавну частину Канівського водосховища від гирла річки Віта до південної межі м. Києва загальною площею 1 794,6 га (п. 28 таблиці 23).

Також пунктами 6, 9 вказаного рішення встановлено заборону на землях природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення та лісового фонду житлове, інше будівництво та господарську діяльність, що можуть негативно вплинути на стан цих територій чи перешкоджати їх використанню за цільовим призначенням та утримання до встановлення меж ландшафтного заказника місцевого значення острів Жуків від розгляду питань відведення земельних ділянок, які відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.1999 № 147/649 «Про оголошення природних об`єктів пам`ятками природи та заказниками місцевого значення у м. Києві», можуть бути включені до складу заказника (т. 1. а.с. 36-42).

На підставі рішення Київської міської ради від 27.11.2009 № 839/2908 ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування та видано державний акт про право власності на вказану земельну ділянку серії ЯЖ № 406745 від 27.04.2010 (а.с. 43-48).

Указаним рішенням внесено зміни до Генерального плану м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, перевівши територію в межах, визначених проектом землеустрою, до території житлової садибної забудови, та внесено зміни до «Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста», затверджених рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381, виключивши з переліку озеленених територій загального користування м. Києва земельну ділянку площею 0,10 га на АДРЕСА_1 . Затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказану земельну ділянку площею 0,0952 га 27.04.2010зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) в Державному земельному кадастрі з присвоєнням їй кадастрового номера :90:402:0032 з видом цільового призначення земельної ділянки - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва; категорія земель - землі житлової та громадської забудови (т. 1, а.с. 97-98).

У подальшому ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :90:402:0032 відчужено на користь відповідача ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2010, зареєстрованого за № 674 (т. 1, а.с. 49-50).

З огляду на те, що право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 , на державному акті серії ЯЖ № 406745 від 27.04.2010 про право власності на земельну ділянку проставлено відмітку про перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про що свідчить запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 27.12.2010 № 07-7-05968 (т. 1, а.с. 45-46).

На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.02.2022 з індексним номером 63531058 проведено державну реєстрацію права власності із відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером :90:402:0032 за ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 52).

Також відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.04.2024 рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.02.2022 з індексним номером 63531058, яким здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0952 га з кадастровим номером :90:402:0032 за ОСОБА_1 , винесено на підставі договору купівлі-продажувід 18.08.2010, зареєстрованого за № 674 (т. 1, а.с. 53-54).

Згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07.11.2023 № ДК/8-А/2023, складеним Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), спірна земельна ділянка розташована в межах території, яка за функціональним призначенням належить до території лугів та лугопарків, а також розташована в межах об`єкту природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», прибережної захисної смуги затоки річки Дніпро. Також вказана земельна ділянка частково огороджена парканом, не використовується, вільна від будь-якої забудови, вкрита зеленими насадженнями та частково розташована в межах акваторії затоки річки Дніпро (т. 1, а.с. 66-77).

Відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28.02.2024 № 055-2026 (т. 1, а.с. 91-92) та 19.07.2024 № 055-6915 (т. 1, а.с. 227-228) відповідно до схеми еколого-містобудівного прогнозу Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, спірна земельна ділянка потрапляє в межі природно-заповідного фонду, що підтверджується довідкою (витягом) з містобудівного кадастру.

За інформацією Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 08.03.2024 № 077-1003 спірна земельна ділянка потрапляє в межі території, в межах якої мають бути визначені межі ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» (т. 1, а.с. 79-80).

За результатами огляду спірної земельної ділянки, проведеного у ході розслідування кримінального провадження № 0000823 від 08.08.2023, із залученням спеціаліста інженера-землевпорядника, складено протокол огляду від 27.02.2024 (т. 1, а.с. 81-88), довідку інженера-землевпорядника від 03.03.2024 № 1/03 та план-схеми земельних ділянок (у тому числі спірної) (т. 1, а.с. 89-90) з відображенням меж земельних ділянок, меж об`єктів природно-заповідного фонду та положення прибережних захисних смуг.

За результатами вказаного огляду встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :90:402:0032 розташована в прибережній захисній смузі затоки річки Дніпро, на території об`єкта природно-заповідного фонду - ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків». Згідно функціонального призначення за Генеральним планом міста, земельні ділянки знаходяться на території лугів та лугопарків. Крім того, частина спірної земельної ділянки площею 0,0065 га розташована в межах акваторії затоки річки Дніпро, виходить за межу урізу затоки річки Дніпро в її акваторію на 7,47 м.

Статтею 43 Земельного кодексу України передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» землі природно-заповідного фонду підлягають особливій охороні.

Згідно зі ст. 44 Земельного кодексу України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Положеннями ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що заказники належать до природно-заповідного фонду України.

Таким чином згідно з наведеними положеннями Земельного кодексу України, а також ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказники належать до природно-заповідного фонду України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.

Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.

Положенням ст. 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" визначено, що рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду приймається обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.

Згідно зі ст. 47 Закону України "Про землеустрій" проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення визначаються місце розташування і розміри земельних ділянок, власники земельних ділянок, землекористувачі, у тому числі орендарі, а також встановлюється режим використання та охорони територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого (округи і зони санітарної (гірничо-санітарної) охорони), рекреаційного та історико-культурного (охоронні зони) призначення. Порядок розробки проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, затвердженого постановою КМУ №1094 від 25.08.2004, передбачено, що проект землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду розглядається та затверджується сільською, селищною, міською радою, обласною, районною, Київською або Севастопольською міською держадміністрацією чи в установленому порядку подається іншим органам, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок.

Таким чином, з моменту створення 02.12.1999 заказника місцевого значення «Острів Жуків» ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, постановах Верховного Суду від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16, від 26.02.2020 у справі № 911/3315/17, від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19, від 15.02.2023 у справі № 734/1560/20 містяться висновки про те, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення, що узгоджується із частиною четвертою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неналежне оформлення земельної ділянки не змінює її цільового призначення як віднесеної до земель природно-заповідного фонду і не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти згідно зі встановленим чинним законодавством України порядком зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки. Надання земельної ділянки на природно-заповідній території для забудови суперечить законодавчим обмеженням щодо здійснення діяльності на відповідних землях.

Слід зазначити, що нерозроблення уповноваженим органом проекту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій знаходиться ландшафтній заказник місцевого значення «Острів Жуків» та невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень і можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності (постанова Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 910/14803/17, від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 зауважено, що незавершення технічної процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду не змінює цільового призначення земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду і не може мати наслідком втрату статусу території такого об`єкта, її знищення та/або можливість передання третім особам її складових, зокрема земельної ділянки.

З огляду на викладене, та враховуючи положення статей 3, 7, 9, 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до встановлення в натурі (на місцевості) межі ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» визначаються за матеріалами проекту створення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 910/3724/14 містяться висновки безпосередньо щодо процедури створення ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків».

Так, Верховним Судом у зазначеній постанові вказано, що відповідно до статей 51-53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» розробка проєкту створення об`єкта природно-заповідного фонду мала передувати самому створенню такого об`єкта.

Київська міська рада прийняла рішення від 02.12.1999 № 147/649 «Про оголошення природних об`єктів пам`ятками природи та заказниками місцевого значення у м. Києві», згідно з яким острів Жуків було оголошено ландшафтним заказником місцевого значення, при цьому зазначеним рішенням межі території об`єктів природно-заповідного фонду не встановлювались.

Як вказувалось, у постанові ВС від 19.04.2018 по справі № 910/3724/14 встановлено, що:

- було отримано наукове обґрунтування необхідності оголошення території центральної частини колишнього заповідника «Конча-Заспа» ландшафтним заказником місцевого значення;

- на його підставі 02.12.1999 створено об`єкт природно-заповідного фонду шляхом оголошення ландшафтним заказником місцевого значення;

- 20.12.2002 Державним управлінням екології та природних ресурсів в м. Києві видано відповідне охоронне зобов`язання № 4-2-8;

- у 2003 році начальником Державного управління екології та природних ресурсів в м. Києві затверджене Положення про ландшафтний заказник місцевого значення «Острів Жуків»;

- довідкою від 19.05.2004 ДП «Інститут Генерального плану міста Києва» ВАТ «Київпроект» підтверджено, що площа ландшафтного заказника «Острів Жуків» становить 1 794,6 га.

У зв`язку з наведеним колегія суддів Верховного Суду не погодилася з висновком апеляційного суду про те, що не забезпечено розробку проекту створення ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», оскільки заказник уже створений 02.12.1999.

При цьому до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Водночас питання зменшення розміру раніше оголошених територій природно-заповідного фонду має вирішуватись у тому самому порядку, який передбачений для створення чи оголошення таких територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

За таких обставин встановлене рішенням Київської міської ради від 27.11.2009 № 839/2908 спірній земельній ділянці цільове призначення - для житлової забудови та внесення вказаним рішенням відповідних змін до Програми розвитку зеленої зони міста Києва та Генерального плану міста Києва - жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її дійсного використання за таким призначенням, оскільки з моменту оголошення ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

У той же час, розташування спірної земельної ділянки в межах об`єкту природно-заповідного фонду підтверджується у тому числі довідками (витягами) з містобудівного кадастру, які містять відомості про функціональне призначення територій та планувальні обмеження відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804.

Також, як зазначалось, за інформацією Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 19.07.2024 відповідно до схеми еколого-містобудівного прогнозу Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 370/1804, спірна земельна ділянка потрапляє в межі природно-заповідного фонду, що підтверджується відповідною довідкою (витягом) з містобудівного кадастру.

У постанові Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 460/10232/21 вказано, що межі земель водного фонду, історико-культурного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення можливо визначити, зокрема з графічної частини генерального плану населеного пункту.

При цьому, відсутність землевпорядної документації щодо визначення меж вищезазначених територій не може виводити їх з відповідної категорії особливо цінних земель, нівелювати їх статус, встановлений законом, скасовувати режим їх використання та обмеження господарської й іншої діяльності на них. Колегія вважає, що встановлення цільового призначення земельної ділянки при її формуванні за проєктом землеустрою здійснюється не довільно на розсуд особи, яка виявила бажання отримати таку земельну ділянку у власність чи в користування, а виключно на підставі вимог законодавства у сфері землеустрою та земельних відносин, з обов`язковим урахуванням містобудівної та землевпорядної документації на місцевому рівні, у якій визначена відповідна категорія земель, встановлених законом вимог до використання земель цієї категорії.

Генеральний план міста Києва визначає принципові питання розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, але не заміняє собою землевпорядну документацію, зокрема, документацію, якою створюється та оголошується об`єкт природно-заповідного фонду.

Статтею 2 Закону України «Про планування і забудову територій» у редакції, чинній станом на 28.03.2002, до основних завдань планування і забудови територій було віднесено: визначення і раціональне розташування природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших територій і об`єктів; визначення територій, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, історико-культурну цінність, встановлення передбачених законодавством обмежень на їх планування, забудову та інше використання; охорону довкілля та раціональне використання природних ресурсів.

У статті 12 згаданого Закону вказувалося, що генеральним планом населеного пункту визначаються, у тому числі, території, які мають будівельні, санітарно-гігієнічні, природоохоронні та інші обмеження їх використання.

Тобто Генеральний план міста Києва відповідно до положень Закону України «Про планування і забудову територій», чинного на час його затвердження, повинен включати відомості про природоохоронні і такі, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну й історико-культурну цінність, території та об`єкти у м. Києві.

З огляду на викладене, Генеральний план міста Києва містить інформацію щодо місця розташування територій ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.01.2024 у справі № 460/10232/21.

Суд не бере до уваги наданий відповідачем лист Головного управління екології та охорони природних ресурсів від 07.10.2009 № 071/04-4-22/5439, яким було погоджено проект відведення спірної земельної ділянки та встановлено, що: згідно діючої схеми меж ландшафтного заказника, що була затверджена рішенням Київської міської ради від 22.08.2007 №162/1996, земельна ділянка не входить до меж ландшафтного заказника місцевого значення «Жуків острів». Зокрема сторонами не надано до суду рішення Київської міської ради від 22.08.2007 №162/1996 та, отже не доведено, що даним рішенням було змінено межі ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», створеного рішенням Київської міської ради від 02.12.299 № 147/649, загальна площа якого становить 1 794,6 га.

Також відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать, зокрема, поверхневі води - водотоки (річки).

За змістом ст. 6 Водного кодексу України води (водні об`єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування.

За статтею 4 цього ж кодексу та ч. 1 ст. 58 Земельного кодекс України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, річками, іншими водними об`єктами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (частина 2 статті 88 Водного кодексу України, частина 2 статті 60 Земельного кодексу України).

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до ст.59 Земельного кодексу України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності передбачені положеннями частини другої статті 59 Земельного кодексу України, а саме, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88, 90 Водного кодексу України.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. За змістом статті 59 Земельного кодексу України та статті 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 Верховний Суд зазначив: «З огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 Земельного кодексу України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними».

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України).

За усталеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (постанова від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц).

З огляду на викладене, Київська міська рада, передаючи у приватну власність спірну земельну ділянку, розпорядилася земельною ділянкою в межах прибережної захисної смуги, яка не може бути передана у власність фізичній особі.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, зазначивши, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (ст.ст. 61-62 Земельного кодексу України, ст.ст. 89-90 Водного кодексу України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.199 № 173 і додаток 13 до цих правил).

Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій» (п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц).

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц).

Разом з тим, проект землеустрою щодо встановлення прибережних захисних смуг не розроблявся та рішенням Київської міської ради від 21.05.2009 № 461/1517 «Про затвердження проектів прибережних захисних смуг водних об`єктів м. Києва» (т. 1, а.с. 190-191) не затверджувався.

Отже, матеріали справи не містять даних, що документацією із землеустрою або містобудівною документацією були встановлені межі прибережних захисних смуг затоки річки Дніпро.

Водночас, як вже зазначалось, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону. Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Таким чином, ширина прибережної захисної смуги затоки річки Дніпро відповідно до вимог закону складає 100 метрів в межах якої розташована спірна земельна ділянка.

У цій справі судом встановлено, що спірна земельна ділянка як на момент відведення, так і на даний час розташована в межах прибережної захисної смуги затоки річки Дніпро, що підтверджується протоколом огляду від 27.02.2024, проведеного у ході розслідування кримінального провадження № 0000823 від 08.08.2023, довідкою інженера-землевпорядника від 03.03.2024 та план-схемою земельних ділянок (у тому числі спірної) з відображенням меж земельних ділянок, меж об`єктів природно-заповідного фонду та положення прибережних захисних смуг

Зокрема, відповідно до плану-схему земельних ділянок № 2/11 від 11.07.2024 інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , спірна земельна ділянка з кадастровим номером :90:402:0032 повністю потрапляє в межі прибережної захисної смуги та виходить за межу урізу затоки річки Дніпро в її акваторію на 7,47 м. Орієнтовна площа земельної ділянки в межах акваторії становить 0,0065 га (т. 1, а.с. 231-232).

Посилання сторони відповідача щодо порушення порядку проведення огляду спірної земельної ділянки 27.02.2024 у ході розслідування кримінального провадження № 0000823 від 08.08.2023 із залученням інженера-землевпорядника суд відхиляє, оскільки перевірка порядку збирання доказів у кримінальному провадженні здійснюється у межах кримінального провадження і регулюються нормами Кримінального процесуального кодексу України. Крім того, інформація, отримана під час проведення огляду спірної земельної ділянки, знайшла своє підтвердження під час даного судового розгляду сукупністю інших досліджених судом доказів, наявних в матеріалах справи.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель як об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлений законодавством і до внесення відповідних змін до законодавства є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права повинна відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежено оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами.

При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

Отже, якщо законом не передбачена можливість набуття особою у приватну власність земель певної категорії, то це означає неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку певної категорії, зокрема, природно-заповідного та водного фондів.

Крім того, власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа.

Відповідно до статей 330, 387 та 658 Цивільного кодексу України право власності дійсного власника майна презюмується і не припиняється із втратою майна, це право підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника майна.

У разі протиправної передачі цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Стосовно земель природно-заповідного фонду Верховний Суд неодноразово вказував на ефективність та правомірність негаторного позову про повернення земельної ділянки як способу захисту.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі №554/10517/16 зазначила :

«7.29. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц; від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96); від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 51-52).

7.30. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов».

При цьому, власник земельної ділянки, яка входить у межі об`єкта природно-заповідного та водного фондів, яким у цій справі є територіальна громада в особі Київської міської ради, може вимагати усунення порушення, шляхом заявлення негаторного позову про повернення такої земельної ділянки (див. пункт 7.50 постанови ВП ВСвід 20.06.2023 у справі №554/10517/16).

Земельна ділянка із кадастровим номером :90:402:0032 перебуває у приватній власності ОСОБА_1 , проте, згідно обмежень встановлених законодавством, вона не може перебувати у приватній власності із виникненням приватного володільця, тому права територіальної громади на реалізацію усіх правомочностей щодо неї, а саме користування і розпорядження, підлягають захисту шляхом повернення спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 (презумпційного власника) на користь Київської міської ради (титульного власника).

Чинне земельне законодавство не передбачає можливості і не встановлює порядку безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, які відносяться до земель природно-заповідного та водного фондів. Положення статті 45 Земельного кодексуУкраїни, яка передбачає, що землі природно-заповідного фонду можуть перебувати, зокрема, у приватній власності, треба розуміти таким чином, що громадяни у встановленому законодавством порядку можуть створити на належних їм на праві власності земельних ділянках ряд об`єктів природно-заповідного фонду відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України», і тоді земельні ділянки, на яких вони розміщені, перебуватимуть у приватній власності (при цьому зміниться і цільове призначення земельної ділянки (чи її частини) і вона буде відноситись до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення).

Отже, фізичні особи можуть володіти на законних підставах земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями Земельного кодексу України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України», та інших нормативно-правових актів України заборонено (пункт 7.28 постанови ВП ВСвід 20.06.2023 у справі №554/10517/16).

Таким чином, законним (титульним) власником та володільцем спірної земельної ділянки є позивач, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України заволодіння приватними особами землями природно-заповідного фонду комунальної форми власності на яких розташовано об`єкт природно заповідного фонду та водного фонду крім випадків, визначених цим Кодексом, є неможливим.

Отже, стосовно земель природно-заповідного та водного фондів закон установлює пріоритет державної та комунальної власності на землю над приватною.

Оскільки зміна титульного власника спірної земельної ділянки з держави або територіальної громади на приватну особу є неможливою, тобто за жодних умов не може виникнути право приватної власності на таку ділянку, то і володіння (заволодіння) такою ділянкою є неможливим.

Право комунальної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок рішення Київської міської ради від 27.11.2009 № 839/2908, яка незаконно передала у приватну власність земельну ділянку природно-заповідного та водного фондів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 Цивільного кодексу України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України)

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій (постанова Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20).

Таким чином, Київською міською радою, незважаючи на існування на підпорядкованій території об`єкту природно-заповідного фонду, в односторонньому та позасудовому порядку, з перевищенням наданих законом повноважень, незаконно вилучено спірну земельну ділянку із земель природно-заповідного та водного фондів та прийнято рішення про передачу у приватну власність громадянина.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що: «рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101) та інші).

Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

З огляду на викладене, рішення Київської міської ради від 27.11.2009 № 839/2908 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 прийнято усупереч ст.ст. 7, 9, 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд», ст.ст. 60, 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст.ст. 19, 20, 58-62, 83, 122, 150 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 6, 85, 88-90 Водного кодексу України, ст.ст. 11, 328, 178 Цивільного кодексу України (в редакції як на даний час, так і на час прийняття Київською міською радою вищезазначеного рішення).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 04.05.2022 у справі №640/13731/19, зазначено наступне: «під час розгляду справи за позовною вимогою про застосування належного способу захисту відмова в позові з тих мотивів, що державний акт, рішення про державну реєстрацію, відомості чи запис про державну реєстрацію права на майно не визнані недійсними, або що вони не оскаржені, відповідні позовні вимоги не пред`явлені, не допускається».

Таким чином, визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (пункт 7.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 183/1617/16).

Щодо нікчемності договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Як встановлено судом, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18.08.2010 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, яка відноситься до природно-заповідного та водного фондів.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що згідно із частинами першою, другою статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним; позовна вимога про визнання правочину нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо юридичних наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, оцінює правочин на предмет його нікчемності. Такі висновки сформульовані у постановах від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20, пункти 84 - 86), від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21, пункти 61, 62), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-86гс20, пункти 120 - 124).

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій Цивільного кодексу України , не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 Цивільного кодексу України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (пункт 72), від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (пункт 95)).

Оскільки відчуження спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2010 здійснено особою, яка не набула права власності на таке майно, а набувач після оформлення такого договору ініціював процедуру оформлення прав на заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, такий договір згідно із частинами першою та другою статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним.

Щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та проведеної на його підставі державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Разом з тим державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є передусім встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідні записи формально наділяють відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки й одночасно позбавляють відповідних прав законного власника - територіальну громаду міста Києва.

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Указані положення співвідносяться з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України

«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Статтею 324 Цивільного кодексу України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Згідно з положеннями ст. ст. 9, 83, 122 Земельного кодексу України Київська міська рада є розпорядником земель територіальної громади міста, та відповідно суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Ураховуючи зазначене та керуючись ст. ст. 26, 27 Закону України

«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

ст. 152 Земельного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу України, для забезпечення Київській міській раді реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельної ділянкиз кадастровим номером :90:402:0032 необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 63531058 від 17.02.2022 та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта 000, номер запису про право власності 46768755), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на неї.

Щодо скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до частини 2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За приписами статті 79-1 цього Кодексу формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Земельна ділянка з кадастровим :90:402:0032 зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Слід наголосити, що ці відомості про цільове призначення спірної земельної ділянки не впливають на правовий режим ділянки як такої, що належить до земель природно-заповідного та водного фондів, оскільки, за законом, такий правовий режим пов`язаний із фактом перебування на ділянці об`єкту природно-заповідного фонду та розташування земельної ділянки в межах земель водного фонду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр базується на таких основних принципах як об`єктивність, достовірність та повнота відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно вимог Закону.

Частиною 10 статті 24 вказаного Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Положеннями ч. 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Державна реєстрація спірної земельної ділянки (для житлової і громадської забудови) перешкоджає дійсному її власнику - Київській міській раді вжити заходів для встановлення в натурі (на місцевості) меж ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків» загальною площею 1 794,6 га (категорія земель природно-заповідного фонду).

Також, згідно зі ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються відомості щодо цільового призначення земельної ділянки (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель). Відповідно до ст. 16 цього ж Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Враховуючи викладене, для забезпечення позивачу реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

При цьому скасування реєстрації земельної ділянки з припиненням прав на неї є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо її цільового призначення.

У даному випадку скасування державної реєстрації земельної ділянки призведе до припинення її існування як об`єкту цивільних справ, який було сформовано незаконно з огляду на неправомірне включення до її складу земель житлової та громадської забудови. Припинення існування такого об`єкту цивільних прав надасть позивачу безперешкодну можливість оформити як новий об`єкт цивільних прав земельну ділянку у межах об`єкту природно-заповідного фонду, без необхідності додаткового звернення із позовом до суду про визнання права власності на земельну ділянку.

Вказаний спосіб захисту дозволить позивачу вільно володіти, розпоряджатися та користуватися землями комунального природно-заповідного фонду.

Враховуючи викладене, забезпечення відновлення порушених інтересів держави в особі Київської міської ради необхідним вбачається заявлення позовної вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:402:0032 в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням всіх речових прав та їх обтяжень щодо неї.

Отже, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимогу повному обсязі.

Щодо заяви відповідача про застосування строків давності у цій справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У цій справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:402:0032 шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на неї; про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:402:0032 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,0952 га з кадастровим номером :90:402:0032, розташовану на АДРЕСА_1 територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради; про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні об`єктом природно-заповідного та водного фондів шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:402:0032 площею 0,0952 га на АДРЕСА_1 з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень.

Тобто прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради з позовом, сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника землі), тому на такий позов, не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Земельна ділянка, яка є предметом спору у цій справі, має спеціальний правовий титул, оскільки за своїми характеристиками належить до земель природно-заповідного та водного фондів, тому не може мати приватного власника.

Вибуття такої земельної ділянки із власності територіальної громади міста Києва шляхом неодноразового переоформлення права власності на неї свідчить про порушення прав територіальної громади на користування та розпорядження цими землями, що триває.

Негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірної земельної ділянки щодо користування і розпорядження нею, може бути заявлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення.

При цьому власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права на неї, у тому числі оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.

Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.

З урахуванням наведеного можна дійти висновку, що оскарження будь-яких рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, на підставі яких відбулася передача у приватну власність обмежених у обороті об`єктів, можливе протягом усього часу тривання відповідного порушення прав законного власника майна, оскільки їх чинність порушує інтерес у юридичній визначеності.

Враховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, та наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування матеріального права у справах відповідної категорії, оскільки земельна ділянка природно-заповідного та водного фондів з кадастровим номером :90:402:0032 продовжує бути зареєстрованою як земельна ділянка житлової та громадської забудови на праві власності за відповідачем і порушення прав її законного володільця - територіальної громади міста Києва - на реалізацію усіх правомочностей власника триває, зазначений позов заявлено в межах позовної давності.

Отже, строк звернення до суду з відповідною позовною вимогою прокурором пропущено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, беручи до уваги всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено обґрунтованість заявлених вимог належними, допустимими доказами, а обраний ним спосіб захисту порушеного права відповідає приписам чинного законодавства України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь платника Київської міської прокуратури за подання позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в розмірі 9084,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354 - 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник Ольга Ігорівна, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного та водного фондів, - задовольнити.

Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :90:402:0032 шляхом:

- скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник Ольги Ігорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 63531058 від 17 лютого 2022 року та здійснену на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :90:402:0032 (реєстраційний номер об`єкта 00), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на неї;

- зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,0952 га з кадастровим номером :90:402:0032, розташовану на АДРЕСА_1 територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради;

- скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:402:0032 площею 0,0952 га на АДРЕСА_1 з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) гривні 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач - Київська міська прокуратура, адреса: вул. Предславинська, буд. 45/9, м. Київ, 03150, в інтересах держави в особі Київської міської ради, адреса: вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044, ;

Відповідач - ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесник Ольга Ігорівна, адреса: Майдан Незалежності, буд. 2, оф. 414, м. Київ, 01001.

Суддя: А.В. Слободянюк