ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2025 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/6126/20

Номер провадження 22-ц/819/19/25

Херсонський апеляційний суд колегії суддів судової палати у цивільних справах в складі:

головуючого - Склярської І.В.,

суддів: Воронцової Л.П., Радченка С.В.,

секретар - Вєрємєєнко. В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційні скарги:

Крижановського Миколи Михайловича, який діє від імені ОСОБА_1 ,

Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 лютого 2024 року у складі судді Ус О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про стягнення сум за договором банківського вкладу та стягнення пені,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2020 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :

-36 000 Євро за договором банківського вкладу від 21 серпня 2012 року №SAMDN3078; - відсотки в розмірі 22022,14 Євро; а всього 58 022, 14 Євро. А також 3000 Євро витрат на професійну правничу допомогу.

У вересні 2020 року ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :

-пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу №SAMDN3078 від 21 серпня 2012 року в розмірі 9 779 973, 91 грн грн. Також, 3000 євро витрат на правову допомогу адвоката.

Крім того, адвокат порушив питання про об`єднання провадження за цією позовною заявою в одне провадження зі справою за позовом про стягнення вкладу та відсотків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2012 року ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт, 24 місяці», з наступними умовами:

сума вкладу 36000,00 EUR;

валюта вкладу EUR (Євро);

строк вкладу 24 місяці по 21.08.2014 року;

процентна ставка на дату укладення вкладу 8 % річних;

період нарахування відсотків по вкладу 1 місяць;

мінімальний строк вкладу 6 місяців;

особовий рахунок по вкладу НОМЕР_1 ;

рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу НОМЕР_2 .

Договір був укладений шляхом складання заяви № SAMDN3078.

26 серпня 2012 року ОСОБА_1 виїхала з України в Італійську Республіку і з того часу не приїжджала в Україну.

30 грудня 2019 року, працівник служби безпеки банку, зв`язався з батьком позивачки, а в подальшому із самою позивачкою. В телефонній розмові працівник служби безпеки банку повідомив ОСОБА_1 , що у банку виникли сумніви відносно банківської операції, та повідомив останню, що 21 червня 2019 року вся сума коштів, яка знаходилась на банківському вкладі разом з нарахованими відсотками (всього близько 54000 євро) були зняті з депозитного рахунку в місті Запоріжжі третьою особою за нотаріально посвідченою від імені Бондаревої Л.В. довіреністю. У відповідь ОСОБА_1 повідомила працівника служби безпеки банку, що довіреність на отримання її вкладу з банку нікому не видавала, в місто Запоріжжя не приїжджала, і взагалі не поверталась в Україну після того, як виїхала 26 серпня 2012 року.

20 березня 2020 року сестра позивачки - ОСОБА_4 , діючи як її представник за довіреністю, посвідченою нотаріусом Андреа Аквіліна, місто Ріміні, Італійська Республіка, звернулась до відповідача із заявою, якою просила розірвати договір та видати їй всю суму коштів, що знаходяться на рахунках ОСОБА_1 , крім того надати детальний розрахунок відсотків за вкладом за строк з 22 серпня 2012 року по теперішній час. З відповіді відповідача від 03.04.2020, яку представник позивачки ОСОБА_4 отримала 13.04.2020, вбачається, що 21.06.2019 на підставі довіреності, виданої нібито позивачкою на ім`я якогось ОСОБА_2 , грошові кошти за договором строкового банківського вкладу «Стандарт, 24 місяці» № SAMDN3078 від 21.08.2012 були виплачені, ОСОБА_2 . Разом з тим, позивачка не видавала довіреностей на отримання її вкладу з банку ні ОСОБА_2 , ні будь-якім іншим особам (крім своєї сестри ОСОБА_4 в лютому 2020 року), в місто Запоріжжя в 2019 році не приїжджала, і взагалі не поверталась в Україну після того, як виїхала 26 серпня 2012 року. Позивачці взагалі невідомо, хто такий ОСОБА_2 .

Отже, на думку позивачки, депозитний вклад разом з відсотками був виданий банком сторонній особі без відома та поза її волею.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.10.2020 року цивільні справи за вищенаведеними позовами об`єднані в одне провадження (т. 1 а.с. 24).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення сум за договором банківського вкладу та стягнення пені задоволено частково. Суд ухвалив:

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 36000,00 Євро (тридцять шість тисяч євро 00 центів) за договором період з 22.09.2012 р. по 21.06.2019 р. - 19698,94 Євро (дев`ятнадцять тисяч шістсот дев`яносто вісім Євро дев`яносто чотири цента), з 22.06.2019 р. по 13.04.2020 року 296,12 Євро (двісті дев`яносто шість Євро 12 центів), а всього 55 995,06 Євро (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять євро шість центів).

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань щодо повернення коштів за договором банківського вкладу в розмірі 400 000,00 (чотириста тисяч грн. 00 коп.).

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 Євро (три тисячі Євро 00 центів).

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 2250,24 грн. (дві тисячі двісті п`ятдесят грн. двадцять чотири копійки).

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 10 510,00 грн. (десять тисяч п`ятсот десять грн. 00 коп.).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - Данильченко О.О., посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі; у разі, якщо суд дійде висновку щодо порушення правил підсудності, просить застосувати приписи ст. 378 ЦПК України, рішення суду скасувати та направити справу на розгляд за встановленою законом підсудністю, а саме до Печерського районного суду м. Києва, про що зроблені відповідні заяви у суді першої інстанції; судові витрати покласти на Позивача.

В апеляційній скарзі Крижановський М.М., який діє від імені ОСОБА_1 , посилаючисьна Конституцію Україну, Закон України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів», Цивільний кодекс України, просить змінити рішення Херсонського міського суду від 28.02.2024 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу № SAMDN3078 від 21 серпня 2012 року; стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу № SAMDN3078 від 21 серпня 2012 року в розмірі 2 335 996,31 гривень (Два мільйони триста тридцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість гривень 31 копійку); стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в сумі 500 євро.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи осіб, які подали апеляційні скарги

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник АТ КБ «ПриватБанк» - Данильченко О.О., посилається на те, що 21.06.2019 до відділення банку звернувся представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який надав працівнику банку оригінал довіреності на право розпорядження вкладними рахунками за договором банківського вкладу «Стандарст 24 місяці» № SAMDN3078 від 21.08.2012.

Особа ОСОБА_2 була встановлена за оригіналом паспорту та справжність довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В. 22.03.2019 та зареєстрована в реєстрі за № 215, перевірена через QR-код.

ОСОБА_2 було подано заяву про виплату на підставі довіреності вкладу «Стандарст 24 місяці» № SAMDN3078 (копія заяви разом з копією довіреності надана до матеріалів справи). У даному випадку, до установи банку звернулась особа із заявою про розірвання Договору банківського вкладу та надала нотаріально посвідчений ОРИГІНАЛ Довіреності, виданої Позивачем на ім`я заявника ( ОСОБА_2 ).

Згідно вказаної довіреності від 22 березня 2019 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , (паспорт НОМЕР_4 , виданий Комсомольським РВ УМВС України в Херсонській обл., 03.07.2002 року), зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 за попередньою домовленістю та на підставі усного договору доручення цією довіреністю уповноважує ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , (паспорт НОМЕР_6 , виданий Вовчанським РВ УМВС України в Харківській області 29.03.2006 року) представляти інтереси з усіма необхідними повноваженнями у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та інших банківських установах з питань розпорядження євровим рахунком №3495 від 21.08.2012 та № 4160 від 21.08.2012, відкритими на її ім`я в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Довіреність підписана гр. ОСОБА_1 у присутності нотаріуса.

Особу ОСОБА_1 встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за №215.

Перевіркою наданої довіреності за QR кодом та номером бланку, працівником банку було встановлено, що вказана довіреність є дійсною та зареєстрованою в нотаріальному реєстрі, тому підстав для відмови у видачі коштів особі за нотаріальною довіреністю не було.

Факт видачі довіреності та посвідчення її нотаріально підтверджується також нотаріусом у наданих суду поясненнях. Зокрема, нотаріус зазначає, що довіреність нею дійсно посвідчувалась, особа довірителя перевірялась та дієздатність встановлювалась, підпис на довіреності вчинено довірителем у присутності нотаріуса.

На розпорядження коштами у банківській установі довіреність має бути нотаріально посвідченою. Саме така довіреність і була надана до банку. Довіреність за формою і змістом відповідає вимогам закону.

Усі вказані в довіреності дані (ІПН, паспортні дані, адреса довірителя та дані повіреного) відповідають даним, відображеним у програмних комплексах банку та перевірялись при розірванні договору.

Вважає, що доводи позивача про те, що вона ніколи не видавала відповідної довіреності та не підписувала її, а на момент видачі довіреності перебувала за межами країни, слід критично оцінювати, оскільки при оформленні довіреності особа ОСОБА_1 встановлювалася приватним нотаріусом Остренко А.В., перевірялася її дієздатність, а підпис здійснювався у її присутності, що підтверджується посвідчувальним написом нотаріуса на тексті довіреності.

Дійсність довіреності, нотаріально посвідченої відповідно до законодавства України, перевіряється за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Саме таким чином було перевірено дійсність наданої до банку довіреності під час виплати коштів.

Надаючи копію нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності від імені ОСОБА_1 з нотаріальної справи, нотаріус фактично підтвердив справжність посвідченого ним правочину.

АТ КБ «ПриватБанк» під час видачі коштів діяв правомірно, всі необхідні дії щодо ідентифікації осіб та перевірки довіреності вчинено, а тому підстави покладання відповідальності за вчинений правочин, дійсність якого позивачем оспорюється саме на Банк є безпідставним та необґрунтованим.

Для виплати коштів з депозитного вкладу до банку було надано розпорядження власника рахунку за його дорученням на підставі нотаріально засвідченої довіреності. Особа довіреної особи ідентифіковано, інформацію щодо отримувача коштів надано суду.

Жодних підстав, за наявності оригіналу нотаріальної довіреності, для відмови у виплаті вкладу не було.

Встановлення уже в судовому засіданні обставини, що представлений для видачі коштів документ (нотаріальна довіреність) має «дефект волі» позивача, однак який за зовнішньою формою та змістом відповідав вимогам закону не свідчить про наявність підстав для стягнення коштів з відповідача з заявлених підстав, оскільки обставину можливості виявлення такого «дефекту волі» в момент пред`явлення цього документу (довіреності) стороною позивача перед судом не доведено.

На вимогу уповноваженої вкладником особи депозитний вклад було виплачено у повному обсязі. Зобов`язання припинено виконанням, проведеним належним чином. Доказів допущених порушень з боку відповідача матеріали справи не містять.

Зазначає, що порушення прав позивача шляхом отримання третьою особою коштів з банківських рахунків за довіреністю, дійсність якої оспорюється, а ні до правоохоронних органів, а ні до нотаріуса, яким посвідчено довіреність позивач не зверталась. Про вчинення щодо неї протиправних діянь правоохоронним органам не заявляла.

До участі у справі, а ні повірений ОСОБА_2 (дані якого вказані в довіреності), а ні нотаріус не залучені, хоча ухвалення судового рішення у будь-якому разі може стосуватись їхніх прав та обов`язків.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про направлення окремої ухвали до правоохоронних органів стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, яке заявлено виключно з метою встановлення об`єктивної істини по справі, обмежившись роз`ясненням відповідачу права самостійно звернутись до правоохоронних органів із відповідною заявою. А отже, про факт підроблення документів, якщо суд такий факт встановив, правоохоронні органи судом не повідомлені.

Також, судом безпідставно не було задоволено клопотання про залучення у справу в якості третьої особи нотаріуса, який посвідчувала правочин, на підставі якого було виплачено кошти.

Відмовлено було судом і у допиті нотаріуса. Вказане свідчить про упередженість суду та ухилення від встановлення істини по справі.

Зазначає, що на запит суду приватним нотаріусом Остренко А.В. було надано суду копію нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 22.03.2019, що свідчить про дійсність правочину та вчинення нотаріальної дії на підставі якої було виплачено депозитний вклад за договором SAMDN3078 від 21.08.2012.

Із наданих нотаріусом пояснень вбачається, що надана до банку довіреність дійсно видавалась і відповідала за змістом і формою вимогам законодавства, а тому прийнята до виконання відповідачем.

Особа, яка подала апеляційну скаргу посилається на те, що висновок експерта не має пріоритетного значення для встановлення дійсних обставин справи. Крім того, позивачем неправильно визначено належного відповідача у даній справі, оскільки жодних протиправних дій АТ КБ «ПриватБанк» відносно позивача не вчинено, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18), та узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 336/2836/18 (провадження № 61-4109св19), висновки у яких, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд має враховувати при застосуванні і виборі норм права до спірних правовідносин.

Отже, якщо грошові кошти за договором банківського вкладу повірена особа ОСОБА_2 отримав безпідставно, за нікчемною довіреністю, позивач має витребувати їх на підставі ст 1212 ЦК України.

Представник банку наголошує на тому, що зобов`язання виконано в повному обсязі, договір розірвано 21.06.2019 та грошові кошти за депозитним договором було видано представнику Позивача за довіреністю ОСОБА_2 . Крім того, представником Позивача за довіреністю Трушко І.О., 20.03.2020 також була подана заява про розірвання договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Щодо стягнення пені за ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» апелянт посилається на те, що після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин. Договір банківського вкладу № SAMDN3078 від 21.08.2012 розірвано 21.06.2019 за заявою довіреної особи та кошти виплачено у повному обсязі, а тому правовідносини між сторонами вже припинено. Оскільки, між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини.

Крім того, доводи апеляційної скарги містять наступні висновки щодо порушення підсудності. У позові ОСОБА_1 зазначила адресу проживання: АДРЕСА_1 . Підсудність Херсонському міському суду Херсонської області визначена позивачем з урахуванням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» - за місцем проживання споживача.

Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради від 16.04.2020 було надано відповідь № 16-21/610, районному суду, з якої вбачається, що Відділ не володіє інформацією щодо зареєстрованих осіб за вказаною у запиті адресою.

При цьому, як у позові, так і в подальшому у наданих до суду доказах, зазначається, що ОСОБА_1 з 2009 року є громадянкою Італії та на момент звернення до суду постійно проживає в Італії.

АТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано за адресою: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ.

За вказаних обставин, враховуючи не проживання позивача на території України мають застосовуватись загальні правила визначення підсудності, тобто за місцем знаходження відповідача.

08.09.2020 представником АТ КБ ПриватБанк було подано до суду клопотання про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням Відповідача, яке залишено судом без задоволення.

ПАТ КБ «Приватбанк» також посилається на порушення судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального закону при вирішення питання стягнення судових витрат.

В порушення вимог ст.137 ЦПК України, ст .ст. 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та ст. 903 ЦК України позивачем не надано достатніх та належних доказів оплати професійної правничої допомоги у розмірах визначених договором та актом виконаних робіт.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати, пов`язані із розглядом справи розподіляються пропорційно задоволених позовних вимог.

18.07.2023 та 03.01.2024 представником позивача було подано заяви про зменшення позовних вимог, однак такі заяви було подано вже після закриття підготовчого провадження, а тому зменшення вимог на стадії судового розгляду не відповідає приписам цивільного процесуального законодавства.

Судовим рішенням задоволено позовні вимоги частково у сумі 55 995,06 Євро та 400 000,00 грн, що еквівалентно 2 055 213,97 грн. (55 995,06 * 29,56+400 000,00 = 2 055 213,97)

Тобто, розрахунок відсоткового значення судових витрат від задоволених позовних вимог має виглядати наступним чином: 11 495 108,37 100% ; 2 055 213,97 Х % ; 2 055 213,97 * 100 / 11 495 108,37 = 17.88%

Таким чином пропорційний розрахунок судових витрат має виглядати наступним чином:

1.Витрати на правничу допомогу: 3000,00 100% ; х 17,88 %

3000,00 * 17,88 / 100 = 536,40 Євро (за наявності підтвердження понесених витрат!!!)

2.Витрати, пов`язані з проведенням експертизи: 2250,24 100% ; х 17,88 %

2250,24 * 17,88 / 100 = 402,34 грн

3.Судовий збір: 10510,00 100%; х 17,88 %; 10510,00 * 17,88 / 100 = 1 879,19 грн

Однак, суд першої інстанції, порушивши законодавчо встановлені принципи пропорційності судових витрат, судові витрати у повному обсязі поклав на відповідача, що є неприпустимим.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Крижановський М.М., який діє від імені ОСОБА_1 , посилається на те, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Вказав, що ухвалою суду від 13 травня 2020 року було відкрите провадження у справі №766/6126/20. В ухвалі суд визначив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 10 вересня 2020 року було відкрите провадження у справі № 766/13741/20. В ухвалі суд надав відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою від 15 жовтня 2020 року у справі № 766/13741/20 цивільна справа № 766/6126/20 була об`єднана в одне провадження з цивільною справою № 766/13741/20, визначений номер об`єднаних справ за номером раніше відкритої цивільної справи - №766/6126/20.

У відповідності з вимогою частини другої статті 126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності з вимогою статті 178 ЦПК України заперечення проти позову відповідач повинен викласти у відзиві, який подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не подавав суду відзиви.

Отже, із спливом наданих відповідачу п`ятнадцятиденних строків для подання відзивів за обома позовними заявами, відповідач втратив своє процесуальне право подати суду заперечення проти позову, тому пояснення відповідача від 12.09.2023, яке за своїм змістом є заявою по суті справи (відзивом) суд повинен був залишити без розгляду, у відповідності з вимогами частини другої статті 126 ЦПК України. Тому вважає, що суд не міг самостійно зменшувати розмір стягнутої пені, розрахунок якої був проведеній у повній відповідності з вимогами частини п`ятої статті 10 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

У відповідності з вимогами частини п`ятої статті 10 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Апелянт посилаючись на постанови Верховного Суду, вказав, що тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Позивач є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Вважає, що суд не обґрунтував належним чином, зменшення розміру пені в розмірі 400 тис. грн. Розмір основного боргу, складає 55 995,06 Євро, саме таку суму пені суд мав стягнути.

Станом на 28.02.2024 року (дата ухвалення рішення суду) офіційний курс євро до української гривні, встановлений Національним банком України, складає 41,4179 грн. за 1 євро. 55 995,06 х 41,4179 = 2 335 996,31 грн.

Отже, розрахований позивачкою розмір пені в сумі 111 409,64 Євро, яка підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на її користь, не міг бути зменшений судом нижче розміру основного боргу в сумі 55 995,06 Євро, що в національній валюті України на день ухвалення рішення суду складає 2 335 996,31 гривень.

Також, в апеляційній скарзі повідомив попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат витратами на професійну правничу допомогу адвоката, які позивачка очікує понести в суді апеляційної інстанції, складає 500 євро в національній валюті України.

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» - Данильченко О.О., вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_1 , безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Посилаючись на постанови Верховного Суду, вказав, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Договір банківського вкладу № SAMDN3078 від 21.08.2012 розірвано 21.06.2019 за заявою довіреної особи та кошти виплачено у повному обсязі, а правовідносини між сторонами вже припинено.

Оскільки, між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір стягнутої пені до 400 000,00 грн., також вважає безпідставними.

Позивач наполягає на тому, що предметом спору є саме правовідносини з договору банківського вкладу, а не відшкодування збитків.

Заподіяння збитків чи спричинення іншої дійсної шкоди позивачу не було предметом заявленого позову, а тому посилання скаржника на те, що суд мав виходити із розміру заподіяних збитків, який відповідає сумі депозиту є безпідставним та необґрунтованим.

Крім того, розмір заподіяних збитків підлягає доведенню, яке покладається саме на ту сторону, яка на них посилається.

У відзиві на апеляційну скаргу Крижановський М.М., який діє від імені ОСОБА_1 , апеляційну скаргу не визнав.

Вказав, щоапеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» повинна була залишена без руху, оскільки в порушення вимог частини сьомої статті 43 та пункту 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України, АТ КБ «Приватбанк» не додало до апеляційної скарги доказів її надсилання позивачці ОСОБА_1 . Квитанція про надсилання апеляційної скарги до електронного кабінету адвоката Крижановського М.М., який є представником позивачки ОСОБА_1 , не є доказом надсилання апеляційної скарги учаснику справи, оскільки у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).

Зазначив, що клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Остренко Алли Василівни та ОСОБА_2 не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

У відповідності з вимогами статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Проте, заявляючи в апеляційній скарзі вимогу про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Остренко Алли Василівни та ОСОБА_2 АТ КБ «Приватбанк» не надало суду доказів сповіщення нотаріуса Остренко А.В. та ОСОБА_2 та про направлення їм копії апеляційної скарги.

Також пославшись на норми процесуального та матеріального закону, вважав унеможливленим допит нотаріуса Остренко А.В. в якості свідка, в силу імперативних вимог закону, тому клопотання про її допит не підлягає задоволенню.

Щодо доводів АТ КБ «Приватбанк» про необхідність скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог зазначив таке.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що «заперечуючи проти задоволення позову, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 21.06.2019 до відділення банку звернувся представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який надав працівнику банку оригінал довіреності на право розпорядження вкладними рахунками за договором банківського вкладу «Стандарт 24 місяці» № SAMDN3078 від 21.08.2012.

З цим не можна погодитись, оскільки суд на підставі сукупності доказів встановив, що ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_2 бути її представником, а підпис в довіреності, виданої на ім`я ОСОБА_2 , не належить ОСОБА_1 , що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи від 09.07.2021 року № СЕ-19/122- 21/3416-ПЧ;

Очевидно, що нотаріус Остренко А.В. або не достатньо ретельно оглядала підроблений паспорт, наданий жінкою, яка назвалася ім`ям позивачки ОСОБА_1 , або підробка була настільки якісна, що нотаріус, не змогла визначити, що то була підробка.

З копії паспорту, яка долучена до нотаріальної справи вбачається, що фотографія не належить ОСОБА_1 , на фотографії зображена інша жінка.

Тому факт звернення до Банку ОСОБА_2 , якого позивачка ОСОБА_1 не уповноважувала представляти її перед Банком, та факт видачі ОСОБА_2 суми вкладу та нарахованих процентів не може вважатись підставою для відмови у позові.

Щодо направлення справи на розгляд до Печерського районного суду м. Києва висловив наступну позицію.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист своїх прав як сторони за договором банківського вкладу, тобто споживача фінансових послуг.

За таких обставин, ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг банку.

За ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів, що позивачка ОСОБА_1 відмовилася чи позбавлена громадянства України матеріали справи не містять.

Також, вказала, що у відповідності з вимогами пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Таким чином, питання територіальної підсудності було вирішено судом ще в підготовчому провадженні, ухвала Херсонського міського суду Херсонської області від 15.02.2021 року в частині відмови передати справу на розгляд до іншого суду не оскаржувалася.

Адвокатом Крижановським М.М., який діє від імені ОСОБА_1 , подана відповідь на відзив АТ КБ «ПриватБанк». Разом з тим, процесуальним законом надання відповіді на відзив передбачено при розгляді справ судом першої інстанції, апеляційне провадження наведеного не передбачає.

Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , який про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Щодо підсудності справи

Згідно з ч. 1 ст. 125 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом територіальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за реєстраційним місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів.

Разом з тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, стаття 28 ЦПК України встановлює альтернативну підсудність справ за вибором позивача.

Як вбачається із матеріалів справи реєстраційне місцем проживання позивача - АДРЕСА_1 (а.с. 54).

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Надані суду першої інстанції документи свідчать що місце реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Також, ОСОБА_1 є громадянкою Італійської Республіки, що підтверджується паспортом (т. 1 а.с. 33 -34), на суть спірних правовідносин це не впливає.

Тобто, враховуючи місце реєстрації позивача, пред`явлення позову про захист прав споживачів, застосуванню підлягає норма ст. 28 ЦПК України, внаслідок чого справа за поданим позовом підсудна Херсонському міському суду Херсонської області.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

21.08.2012 між ОСОБА_1 та ПАО КБ «Приватбанк (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт 24 місяці» №SAMDN3078 на розміщення депозиту 36 000,00 Євро до 21.08.2014 з відсотковою ставкою 8% річних (том 1 арк. справи 6). Вказана сума внесена 21.08.2012 р. (том 1 арк. справи 7 копія квитанції).

20.03.2020 ОСОБА_4 , за довіреністю, діючи як представник ОСОБА_1 , звернулась до Банку із заявою про виплату вкладу та нарахованих відсотків (том 1 арк. справи 8).

03.04.2020 банком надано відповідь, що 21.06.2019 р. грошові кошти за депозитним договором було видано представнику позивача за довіреністю ОСОБА_2 (том 1 арк. справи 9).

ОСОБА_1 має 2 паспорти громадянки України (том 1 арк. справи 51-56) та громадянки Італійської Республіки (том 1 арк. справи 33 зворотній бік, 34).

З відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації № 17827/20-Вих від 13.05.2020 р. (том 1 арк. справи 30) та № 22584/20-вих. від 16.06.2020 р. встановлено, що позивачка в період з 21.08.2012 р. по день надання відповіді в базі перетинання кордону не виявлена, з приміткою, що інформація зберігається 5 років. Таким чином відомості про перетинання кордону України позивачкою ОСОБА_1 у період з 05.06.2015 р. до 05.06.2020 р. як громадянкою України та у період з 15.07.2015 р. по 15.07.2021 р. як громадянкою Італійської Республіки відсутні.

Довіреність, за якою АТ КБ «Приватбанк» видав грошові кошти за депозитним договором №SAMDN3078, укладеним з ОСОБА_1 21.08.2012 р. була видана ОСОБА_2 22.03.2019 р. та посвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Запорізької області Остренко А.В. (том 2 арк. справи 35, другий екземпляр, що зберігається в нотаріальній справі том 1 арк. справи 38, 87).

Нотаріусу Остренко А.В. при посвідченні довіреності ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 надавався паспорт НОМЕР_4 , виданий 03.07.2002 р. Комсомольським РВ УМВС України в Херсонській області, в якому на сторінці 5 вклеїна фотокартка, є підпис особи, а на сторінці 6 зазначено фотокарточка вклеєна Комсомольським РВГУ УММВС України в Херсонській області 23.01.2016 р., про що свідчить копія вказаного паспорту, наданого нотаріусом на виконання ухвали суду про витребування доказів (том 1 арк. справи 39-40). Відомості щодо особи, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії та документа, що посвідчує особу, зафіксована нотаріусом у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, розпочатому 03.01.2019 р. та закінченому 02.08.2019 р. за порядковим № 215 від 21.03.2019 р. (том 1 арк. справи 88).

В підготовчому судовому засіданні в суді першої інстанції, був оглянутий оригінал її паспорта громадянки України, який не містить записів та фотокартки на сторінках 5 та 6 (том 1 арк. справи 51-55). Слід звернути увагу, що оглянутий судом першої інстанції оригінал паспорту громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не містить вклеєну фотокартку по досягненню нею 45-річного віку (з січня 2016 року).

Отже суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що нотаріусу був пред`явлений неоригінальний паспорт позивачки.

18.06.2019 до відділення банку звернувся ОСОБА_2 , який надав працівнику банку оригінал довіреності на право розпорядження вкладними рахунками за договором банківського вкладу «Стандарт 24 місяці» № SAMDN3078 від 21.08.2012, про що свідчить надані стороною відповідача заява про розірвання договору подана ОСОБА_2 до банку 18.06.2019 р., про що свідчать скріншоти з відповідної комп`ютерної програми відповідача (том 1 арк. справи 36-37).

З висновку експерта № СЕ-19/122-21/3416-ПЧ від 09.07.2021 р. вбачається, що підпис та рукописний текст « ОСОБА_1 » у графі «Підпис:» наданої на дослідження Довіреності від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої в реєстрі за № 215 та посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Остренко Аллою Василівною 22 березня 2019 року, виконані не ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою (том 1 арк. справи 131-144).

Суд першої інстанції, на підставі досліджених доказів встановив, що в день оформлення в м. Запоріжжі (22 березня 2019 року) у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Остренко А.В. довіреності від імені позивачки ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 з правом розпорядження рахунками позивачки, остання не перебувала на території України.

Суд першої інстанції, належним чином встановивши обставини справи, належні та допустимі докази, застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини в частині довіреності як правочину, а також правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц ( які в наступному підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №204/8017/17) дійшов правильного висновку, що у спірних правовідносинах нотаріально посвідчена довіреність, як правочин є неукладеним.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Частинами 2, 3, 6 ст.633 ЦК України встановлено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки , відповідно до договору.

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника).

Відповідно до ч.3 ст.1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (ч.2 ст.1068 ЦК України).

Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Сторонами не заперечується укладення 21.08.2012 року договору банківського вкладу «Стандарт, 24 міс» №SAMDN3078.

Відповідно до ч.1 ст.1068 ЦК банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до умов укладеного позивачем з ПАТ КБ «Приватбанк» договору банківського вкладу сторони домовилися про строк вкладу 24 місяці, його подальше продовження на цей же строк, нарахування відсотків у розмірі зазначеному у договорі ( т.1 а.с.6) . Пункт 5 договору містить умову: що ОСОБА_1 ознайомилася і згідна з Умовами і Правилами проведення банківських послуг, Правилами надання послуг ( виконаних робіт), а також з Тарифами банку, а також погоджується, що дійсна Угода разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Умовами договору не виписано сам порядок вчинення банком дій щодо видачі суми вкладу, тому вказане регулюється Умовами і Правилами надання банківських послуг в Приватбанк, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Інструкцією про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12.11.2003 року зі змінами, іншими нормами чинного законодавства України, що регулюють вказані правовідносини.

Разом з тим, сторони не надавали суду витяг з Умов та Правил, якими врегульований порядок повернення суми вкладу вкладникові, клопотань про його дослідження як електронного доказу, розміщеному на сайті банку, не заявлялося.

Судова колегія звертає увагу, що договір вкладу укладався у серпні 2012 року на суму 36 000 Євро та до червня 2019 року ( майже 8 років) вимоги про повернення суми вкладу банку безпосередньо вкладником ОСОБА_1 чи процентів по вкладу протягом такого тривалого часу не висувалися, а отже звернення з заявою про видачу вкладу за довіреністю мало б викликати у банку певну пересторогу (підозру), а з урахуванням суми вкладу, її зняття, нижченаведених вимог закону здійснення відповідної перевірки та верифікації.

Зі змісту ст.64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ( в ред. на час видачі коштів ) вбачається , що Банкам забороняється проводити фінансові операції з готівкою (готівковими коштами) з клієнтами - юридичними чи фізичними особами у разі коли виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені. Банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України клієнтів, зокрема, (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку ; які здійснюють фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу ; що здійснюють фінансові операції з готівкою без відкриття рахунка на суму, що дорівнює або перевищує 150000 гривень, або у сумі, еквівалентній зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті ; осіб, уповноважених діяти від імені зазначених клієнтів/осіб (представника клієнта); клієнтів (осіб), визначених нормативно-правовим актом Національного банку України з питань здійснення фінансового моніторингу.

Банк здійснює ідентифікацію, верифікацію клієнта (особи, представника клієнта) і вживає заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, до здійснення фінансових операцій, зазначених у частині другій цієї статті.

Банк має право витребувати, а клієнт (особа, представник клієнта) зобов`язаний надати документи і відомості, необхідні для здійснення ідентифікації та/або верифікації, аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, та інші передбачені законодавством документи та відомості, які витребує банк з метою виконання вимог законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

У разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації, аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, зазначені в частині другій фінансові операції не здійснюються.

Банк має право відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

На час видачі АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів ОСОБА_2 , як довіреній особі позивача, порядок відкриття та закриття банками поточних та вкладних (депозитних) рахунків регулювалось Інструкцією про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків резидентів і нерезидентів, затвердженої Постановою правління Національного Банку України №492 від 12.11.2003 року (далі Інструкція).

Згідно п. 9 Інструкції операції за рахунками клієнтів фізичних осіб здійснюються за розпорядженням власника або за його дорученням на підставі довіреності (копії довіреності), засвідченої нотаріально, а у випадках, визначених законодавством України, - іншими уповноваженими на це особами.

Відповідно до п.13 Інструкції зі змінами ,банки та їх клієнти зобов`язані дотримуватися вимог законодавства України з питань відкриття та закриття рахунків і цієї Інструкції.

Згідно п.20 Інструкції банк під час ідентифікації та верифікації клієнта встановлює ідентифікаційні дані про цього клієнта, передбачені статтею 9 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Ідентифікація і верифікація осіб, які мають право розпорядження рахунками, здійснюються в порядку, установленому законодавством України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та нормативно-правовим актом Національного банку з питань фінансового моніторингу.

Представники клієнта мають подати уповноваженому працівникові банку документи, що підтверджують їх повноваження (п. 30 Інструкції).

Згідно п.32 Інструкції ідентифікація і верифікація осіб, які мають право розпорядження рахунками, здійснюються в порядку, установленому законодавством України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та нормативно-правовим актом Національного банку з питань фінансового моніторингу. Банк зобов`язаний ідентифікувати та верифікувати нового розпорядника рахунком, якщо в процесі обслуговування власник рахунку надає право розпорядження рахунком іншому представникові (п. 32 Інструкції)

Ідентифікація і верифікація клієнта - власника рахунку (представника власника рахунку ) здійснюється відповідно до законодавства України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (далі - законодавство з питань фінансового моніторингу) (п. 19 Інструкції).

У статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (в ред. на час видачі коштів ) наведені значення термінів: верифікація клієнта ; вивчення клієнта; ідентифікація ; ідентифікаційні дані це для фізичної особи; обов`язковий фінансовий моніторинг ;поглиблена перевірка клієнта ; представник клієнта

Відповідно до змісту ч.ч.3,4,6,7,18,19 ст.9 ЗаконуУкраїни «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (в ред. на час видачі коштів ) ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі: виникнення підозри; проведення фінансової операції, що підлягає фінансовому моніторингу; проведення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтами на суму, еквівалентну 150 000 гривень в іноземній валюті. Залежно від рівня ризику проведення фінансової операції ідентифікація, верифікація клієнта здійснюються також у разі проведення ним фінансової операції на суму, визначену ч.1 ст.15 цього Закону, незалежно від того, проводиться така фінансова операція одноразово чи як кілька фінансових операцій, які можуть бути пов`язані між собою.

У разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний провести поглиблену перевірку клієнта.

У разі якщо особа діє як представник клієнта, суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен перевірити на підставі офіційних документів наявність у цієї особи відповідних повноважень, а також здійснити ідентифікацію та верифікацію такої особи.

Зі змісту ч.1 ст.15 Закону вбачається, що фінансова операція з готівкою (внесення, переказ, отримання коштів) підлягає обов`язковому фінансовому моніторингу у разі, якщо сума, на яку вона здійснюється дорівнює чи перевищує суму в іноземній валют, еквівалентну 150 000 гривень.

У даній справі сума виданої банком готівки в іноземній валюті перевищує суму , еквівалентну 150 000 гривень,а тому відповідач , як суб`єкт первинного фінансового моніторингу повинен здійснити обов`язковий фінансовий моніторинг, верифікацію і ідентифікацію не тільки особи ,яка діяла як представник клієнта, перевірити на підставі офіційних документів наявність у цієї особи відповідних повноважень, а також здійснити ідентифікацію особи, від імені або за дорученням якої проводиться фінансова операція.

У разі виникнення підозри чи сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про цих осіб банк зобов`язаний провести поглиблену перевірку і має право витребувати у державних органів, державних реєстраторів ,а ті зобов`язані надати у порядку визначеному Кабінетом міністрів України інформацію, що стосується ідентифікації та/або що необхідна для вивчення клієнта, уточнення інформації про нього або проведення поглибленої перевірки клієнта. Також має право витребувати у клієнта ( його представника ) інформацію та/або офіційні документи, необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.

Представник банку у судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначила, що вищенаведені у законі дії , у спірних правовідносинах, не застосовуються, що свідчить про те, що банк не проводив належну перевірку.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що отримуючи від ОСОБА_2 заяви про розірвання договору від 18.06.2019 (з різним часом) та згодою з наслідками втрати коштів щодо нарахованих відсотків в сумі 155,21 євро, та в сумі 286, 55 євро( т.1вшита справа а.с.36,37), у банка були підстави більш ретельної перевірки як ОСОБА_2 так і вкладника ОСОБА_1 , оскільки у довіреності , яка надавалася банку, наведений конкретний перелік дій, які можуть бути виконані, та в якій відсутня дія на подання заяви про розірвання договору, а словосполучення «…, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з цією довіреністю» міститься в реченні, яке також має конкретний перелік дій ( т.1 а.с.38).

Нотаріально посвідчена довіреність, яка є неукладеною, не тягне за собою законність дій, які вчинені на її підставі банком. А отже, доводи апеляційної скарги про розірвання договору вкладу на підставі заяви ОСОБА_2 , зробленої ним за неукладеною довіреністю, не є обґрунтованими.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про правильність висновків суду щодо стягнення з банку на користь ОСОБА_1 суми вкладу у розмірі 36 000 євро.

Вищенаведені норми матеріального права та встановлені судом обставини обґрунтовано стали підставою для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 відсотків за користування вкладом.

Доводи апеляційної скарги про те що, стягуючи проценти за вкладом, суд безпідставно стягнув і нараховані за відсотковою ставкою, встановленою договором, і за ставкою на вимогу, штучно збільшивши обсяг відповідальності відповідача не відповідають висновкам суду першої інстанції, який навів розрахунок відсотків відповідно до умов договору з урахуванням розміру відсоткових ставок, інформацію про які надано банком.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань щодо повернення коштів за договором банківського вкладу є предметом оскарження апеляційних скарг позивача та відповідача, колегія суддів в межах доводів скарг вважає за необхідне зазначити наступне.

Позиція банку щодо відсутності підстав для стягнення пені полягає у тому, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин. Договір банківського вкладу № SAMDN3078 від 21.08.2012 розірвано 21.06.2019 за заявою довіреної особи та кошти виплачено у повному обсязі, а тому правовідносини між сторонами вже припинено. Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини.

Разом з тим, вищевикладене свідчить про те, що розірвання договору 21.09.2019 року за заявою ОСОБА_2 відбулося у спосіб, якій не відповідає вимогам закону, волевиявленню позивачки, як вкладника за договором вкладу, а тому відсутні підстави вважати, що станом на 21.06.2019 року правовідносини між сторонами, за позицією банку - вже припинено.

Щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-XII частини третьої статті 551 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Велика Палата Верховного Суду під час перегляду справи №199/3152/20 у своїй постанові від 18 квітня 2023 року, зауважувала, що не всі договори, які опосередковують зобов`язальні відносини з фінансовими ресурсами, вписуються у класичну модель послуг. Зокрема, договір банківського вкладу послугою у вказаному розумінні не є, адже вкладник як замовник такої «послуги» нічого не оплачує банку навпаки, оплатність цього договору є зворотною: саме вкладник отримує відсотки за депозитом. Крім того, результат депозитної операції як фінансової послуги в інтересах вкладника не можна визнати невіддільним від діяльності банку та необігоздатним, адже грошові кошти, виплачені як відсотки за депозитом, очевидно є найбільш ліквідним та цілком обігоздатним майном.

Отже, у системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-ІІІ; у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 зазначеного Закону фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із Законом № 1023-ХІІ є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

Таким чином, за договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні законів № 2664-III та № 1023-ХІІ, але не в розумінні ЦК України.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у якій зазначила, що з урахуванням розширеного змісту поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ.

Позивачем було надано розрахунок пені, у межах заявлених позовних вимог ( 58 022, 14 євро *3/100*171= 297 653, 58 євро, що еквівалентно 9 779 973, 91 грн) ( т.1 а.с.47-49), а заява представника позивача до суду першої інстанції про зменшення позовних вимог від 18.07.2023 не є прийнятною за наведеним нижче, згідно процесуального закону, обґрунтуванням.

Велика Палата Верховного Суду у постанові №199/3152/20 від 18.04.2023 щодо застосування частини третьої статті 551 ЦК України зазначила таке.

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

У разі якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Отже, зміст частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такий висновок зробили Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року в справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просив відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) щодо застосування в подібних правовідносинах частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що після прийняття постанови у справі № 761/26293/16-ц вона вже конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постановах від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.24) і від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункт 85).

Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24) та від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт 85)).

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції перевірив розрахунок позивача та навів власний розрахунок, в якому некоректно зазначив розмір відсотків - 21 717, 28 євро, в той час, як суд виснував про стягнення відсотків в загальній сумі 19 995, 06 євро, а отже який є базою нарахування пені. Отже суд визначив розмір пені: 111 409, 64 євро, що еквівалентно 4648110, 45 грн, замість : 102 574, 66 євро (19995, 06 євро*3/100*171) проте на правильність висновків щодо зменшення розміру пені до 400 тис. грн, наведене не вплинуло.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки

Суд першої інстанції навів підстави зменшення розміру пені, а доводи апеляційної скарги про неналежне їх обґрунтування зводяться до незгоди апелянта з наведеними судом висновками в цій частині.

Колегія суддів зауважує, що наведене судом першої інстанції зменшення суми пені не суперечить положенням частини третьої статті 551 ЦК України.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що розрахований позивачкою розмір пені в сумі 111 409,64 Євро, яка підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , не міг бути зменшений судом нижче розміру основного боргу в сумі 55 995,06 Євро, що в національній валюті України на день ухвалення рішення суду складає 2 335 996,31 гривень не ґрунтується на вимогах ч.3 ст. 551 ЦК України.

Викладене вище надає підстави для висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката Крижановського М.М. про зміну судового рішення та стягнення з банку на користь позивачки пені в розмірі 2 335 996 грн. 31 коп.

Судова колегія щодо доводів не направлення копії апеляційної скарги безпосередньо ОСОБА_1 за місцем її реєстрації, а лише на електронну адресу адвоката-її представника, вважає за можливе зазначити, таке. Направлення копії апеляційної скарги адвокату Крижановському М.М., який діє від її імені, за наявності наведених ним же відомостей про багаторічне проживання та знаходження ( і на даний час) за межами України позивачки ОСОБА_1 , наявності у нього повноважень на представництво інтересів ОСОБА_1 , призвело б до зайвого формалізму, оскільки не свідчить про порушення прав позивачки, а унеможливлює отримання нею за зареєстрованим місцем проживання в Україні, копії апеляційної скарги. За таких же обставин, колегія суддів не погоджується з твердженнями представника апелянта про наявність підстав для залишення без розгляду відзиву банку на апеляційну скаргу, який був надісланий лише на електронну адресу представника позивача. Судова колегія вважає за можливе послатися на аналогію процесуального закону, щодо ч.5 ст. 130 ЦПК України, відповідно до якої вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Підстави залучення до участі у справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 викладені в ухвалі Херсонського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року.

Також судова колегія вважає за можливе зазначити, що доводи АТ КБ «Приватбанк» про відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про направлення окремої ухвали до правоохоронних органів не ґрунтуються на вимогах статті 262 ЦПК України. Крім того, представник банку не довів підстави чи обставини неможливості банку звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою щодо обставин заволодіння коштами за нотаріально посвідченою довіреністю не підписаною довірителем.

Доводи банку про відмову у задоволенні клопотання про допит приватного нотаріуса суперечать вимогам п.5 ч.1 ст.70 ЦПК України, ч.11 ст. 8 Закону України «Про нотаріат», якою передбачено, що нотаріус не має права давати свідчення в якості свідка щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, крім випадків, коли цього вимагають особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Наведені доводи апеляційної скарги щодо залучення приватного нотаріуса у справу у якості третьої особи не ґрунтуються на нормах процесуального закону, оскільки банком не наведено обґрунтування того, що рішення у справі може вплинути на його права або обов`язки щодо однієї зі сторін.

Щодо стягнення судових витрат

Види адвокатської діяльності наведені у статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до частин 1-3 статті 30 наведеного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження 12-14гс22) вказано, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Матеріали цивільної справи свідчать, що, як у позовній заяві про стягнення пені за вкладом ( від 08.09.2020) так і у позовній заяві про стягнення вкладу (від 14.04.2020) порушено питання про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивачки витрат на правову допомогу адвоката в сумі 3000 Євро.

Адвокатом Крижановським М.М. на підтвердження витрат на правничу допомогу надано:

договір про надання правової допомоги № 2020/04 від 24 січня 2020 року (т. 1 а.с. 10);

додаткову угоду до договору від 24.01.2020 року № 2020/04 про надання правової допомоги від 21 січня - 2022 року (т. 1 а.с. 184);

акт № 1 здавання-приймання виконаних робіт (послуг) до договору від 24.01.2020 року № 2020/04 про надання правової допомоги від 10.09.2023 р. (т. 1 а.с. 185).

Розділом 2 договору №2020/04 про надання правової допомоги від 24.01.2020, укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Крижановським М.М. передбачено, що клієнт зобов`язаний заплатити адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу гонорар, визначений за домовленістю сторін в розмірі 3000 (три тисячі) Євро, готівкою або на банківський рахунок.

Клієнт зобов`язаний сплатити адвокату аванс в розмірі 1000 (одна тисяча) Євро протягом 14 днів після дати укладення договору готівкою або на банківський рахунок.

Клієнт зобов`язаний сплатити адвокату залишок обумовленої сторонами суми гонорару в розмірі 2000 (дві тисячі) Євро протягом десяти календарних днів з дати отримання грошових коштів, зазначених в пункті 1.2 цього договору від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» чи його правонаступника.

15.09.2023 представник відповідача подав до суду першої інстанції пояснення в яких заперечував щодо стягнення витрат на адвоката в сумі 3000 євро, оскільки стороною позивача не надано розрахунок витрат, інших документів, що підтверджують обсяг виконаних робіт.

Враховуючи, що умовами вищевказаного договору сторонами погоджено розмір гонорару адвоката в розмірі 3000 (три тисячі) Євро, у який суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19), суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви в повному обсязі.

Процесуальний закон передбачає принцип пропорційності при вирішенні питання про розподіл судових витрат, до яких відносяться також витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем заявлений позов майнового характеру та відповідно до заявлених вимог позивач просив стягнути: 36 000 євро сума вкладу; 22022,14 євро сума відсотків; 9 779 973 грн. 91 коп сума пені ( 297 653, 58 євро). Судом першої інстанції була прийнята заява позивача від 18.07.2023 про зменшення позовних вимог. Заява адвоката позивача від 03.01.2024 року судом першої інстанції визначена як пояснення щодо розрахунку відсотків, пені.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону про прийняття заяви про зменшення позовних вимог, що є наслідком неправильного підрахунку відсоткового співвідношення щодо задоволених вимог для пропорційного стягнення судових витрат, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.2 п.2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Матеріали справи свідчать, що ухвалою суду першої інстанції від 29.09.2021 підготовче провадження було закрито за заявами сторін (т.1 а.с.154), про що також зазначав адвокат Крижановський М.М. в своєї заяві від 18.07.2023 про призначення цієї справи до судового розгляду внаслідок відновлення роботи суду. ( т.1 а.с.163).

18.07.2023 року Крижановський М.М., який діє від імені ОСОБА_1 подав заяву про зменшення позовних вимог та в якій просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :

-36 000 Євро за договором банківського вкладу від 21 серпня 2012 року №SAMDN3078; - відсотки в розмірі 22022,14 Євро; а всього 58 022, 14 Євро

-пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором банківського вкладу №SAMDN3078 від 21 серпня 2012 року в розмірі 4 651 090, 23 грн грн. Зменшення розміру позовних вимог обґрунтовано позицією Великої Палати Верховного Суду щодо бази нарахування пені ( т.1 а.с.166-167).

Наведене свідчить, що заява про зменшення позовних вимог подана без дотримання вищенаведеної норми процесуального закону, а отже на її підставі не може бути зменшений заявлений розмір позовних вимог за яким визначалася ціна позову.

Отже, при вирішенні питання пропорційності стягнення судових витрат з урахуванням часткового задоволення позову, слід виходити з ціни позову, яка мала визначатися з урахуванням заяв позивача до 29.09.2021 року.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем застосовувався курс євро до української гривні, встановленій Національним банком України станом на 07.09.2020 -32, 85 грн. Отже ціна позову в гривнях складала 11 683 947 грн.40 коп. ( 36 000 Євро (сума вкладу) + 22 022, 14 Євро ( сума відсотків)+ 9 779 973, 91 грн ( 297 653, 58 Євро)( сума пені).

Позов задоволений частково та ухвалено про стягнення 36 000 євро - сума вкладу; 19 995, 06 євро сума відсотків, 400 000 грн-пені. Отже, відносно ціни позову у гривнях задоволено: на суму у гривнях 2 239437 грн.72 коп. ((36 000 Євро+ 19 995,06 Євро)* 41, 08 грн)+ 400 000 грн), що складає 19,17 % від заявленої ціни позову (11 683 947 грн.40 коп.)

Оскільки позивачем заявлено про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 євро ( фіксована сума гонорару, визначена договором), враховуючи вищевикладене та застосовуючи пропорційність задоволених позовних вимог, до стягнення з банку на користь позивачки підлягає сума 575 євро 10 центів.

Принцип пропорційності при вирішенні питання про розподіл судових витрат, до яких відносяться також витрати на проведення судової експертизи надає підстави вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про його застосування при стягнення витрат на проведення судової експертизи в сумі 2 250 грн.24 коп. Та оскільки процент часткового задоволення позовних вимог 19,17, то визначена до стягнення сума судових витрат за проведення судової експертизи становить 431 грн.37 коп.

Стягуючи такі судові витрати, як судовий збір, суд першої інстанції пославшись на вимоги ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору, дійшов висновку про стягнення судового збору з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме в сумі 10 510 грн.

На час звернення до суду з майновим позовом (2020 рік) максимальний розмір судового збору з вимогами майнового характеру складав 10 510 грн. ( прожитковий мінімум 2102 грн.*5). Отже, суд першої інстанції, вказавши про пропорційність стягнення судового збору, припустив помилку , стягнувши у повному розмірі, а тому визначена до стягнення сума судового збору має бути зменшена до 2014 грн. 77 коп ( 10510* 19,17%)

Щодо суті апеляційних скарг

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Наведені обставини, норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги адвоката Крижановського М.М., якій діє від імені ОСОБА_1 не надають підстав для її задоволення і зміни судового рішення в частині збільшення розміру пені, визначеного судом першої інстанції до стягнення.

Наведені обставини, норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скаргиАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не надають підстав для скасування рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Проте, доводи апеляційної скарги про застосування пропорційності стягнення судових витрат внаслідок часткового задоволення позову є підставою для зміни судового рішення в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу адвоката Крижановського М.М., який діє від імені ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 лютого 2024 року змінити:

в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3000 Євро зменшивши визначену до стягнення суму до 575 Євро 10 центів,

в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи в сумі 2 250 грн. 24 коп., зменшивши визначену до стягнення суму до 431 грн.37 коп.,

в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судового збору у розмірі 10 510 грн., зменшивши визначену до стягнення суму до 2014 грн. 77 коп.

В іншій оскарженій частині це ж рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 12 березня 2025 року

Головуючий І.В. Склярська

Судді: Л.П. Воронцова

С.В. Радченко