ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/1040/23 Номер провадження 22-ц/814/806/25Головуючий у 1-й інстанції Гришко О.Я. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Верпети Василя Олександровича, представника ОСОБА_1 , на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 30 вересня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 15:30:21 год до 15:47:06 год; дата виготовлення повного текста судового рішення 10 жовтня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

третя особа: Орган опіки та піклування Новооржицької селищної ради лубенського району Полтавської області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти в розмірі 1000 гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з часу подачі позову до суду та до виповнення повноліття дітей.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є рідною бабусею, а відповідачка матір`ю дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батько дітей ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідачка тривалий час належно не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, не цікавиться підготовкою до самостійного життя дітей, не виявляє інтересу до їх проблем, постійно змінює місце свого проживання, має мінливі відносини з різними чоловіками. За місцем проживання дітей відповідачка не проживає, вдома з`являється рідко, епізодично, затримується на короткий час, а потім знову зникає з дому. ОСОБА_2 не підтримує стосунків з дітьми, діти живуть без материнської любові, ласки та турботи. Зв`язок між матір`ю та дітьми порушений. Вказане триває з січня 2023 року.

Стверджує, що відповідачка свідомо нехтує своїми материнськими обов`язками. Всі побутові та інші питання облаштування життя дітей, а саме: готування їжі, прання одягу, виконання домашніх завдань та супровід до шкільного навчального закладу, профілактичні медичні огляди, лікування дітей, у разі потреби, підготовка до самостійного життя, організація умов їхнього проживання, піклування за їх духовний розвиток, тощо, весь час вирішує позивачка одна, тривалий час відповідачка матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, вона одержує і витрачає на свої потреби пенсію дітей у зв`язку із втратою годувальника.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 30 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Новооржицької селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно викладені факти і доводи позовної заяви і додатково зазначено, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідачка влаштована на роботу в місті Ірпіні і там мешкає, а діти проживають з бабусею і вона (відповідачка) ні моральної, ні матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

Судом першої інстанції залишено поза увагою покази свідків ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , які вказували на втрату відповідачкою інтересу до дітей і вона почала надсилати кошти та проявляти інтерес до дітей лише після подачі позову до суду.

Суд спотворено зазначив у рішенні, що у своєму виступі у дебатах, вона (позивачка) висловлювала позицію не пускати відповідачку до себе додому, і що це свідчить про наявність у відповідачки перешкод у спілкуванні з дітьми, тоді як вона весь час наголошувала, що мати і діти повинні бути разом.

Невзяття до уваги висновку органу опіки та піклування також є порушенням, оскільки служба у справах дітей достеменно знала та відслідковувала ситуацію з ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків.

Висновки суду є мають протиріччя, оскільки в одній частині рішення суд вказує, що відповідачка не вчиняла дій по ухиленню від виконання батьківських обов`язків, а в іншій частині роз`яснює, що їй необхідно змінити ставлення до дітей та проявляти більшу активність у їх вихованні.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно до копій свідоцтв про народження серія НОМЕР_1 від 04.11.2009 , НОМЕР_2 від 02.07.2013, НОМЕР_3 від 03.11.2014, ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 6-13).

Батьком дітей є ОСОБА_6 , який згідно з копії свідоцтва про смерть помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 16).

Як вбачається з копії свідоцтва про народження НОМЕР_4 від 13.07.1985 та копії свідоцтва про шлюб НОМЕР_5 від 05.05.1992, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_9 та рідною бабою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 20-24).

Згідно до довідки № 167 про зареєстрованих у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 осіб, за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 19).

Відповідно до актів обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що для виховання та розвитку дітей створені такі умови: наявні місця для приготування уроків обладнані оргтехнікою, діти забезпечені іграшками відповідно віку, взуттям та одягом (т. 1 а.с. 25, 26).

З довідки Лазірківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 18.09.2023, вбачається, що піклуванням про дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (медичні огляди, огляди під час хвороби дітей, лікування дітей) займається бабуся (т. 1 а.с. 27).

Згідно з характеристик ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які видані Вишнівською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів Новооржицької селищної ради, ОСОБА_2 з кінця січня 2023 року не проживає з дітьми, не бере участі у їх вихованні. Дітьми опікується бабуся, яка здійснює контроль за навчанням та відвідує батьківські збори (т. 1 а.с. 28-31).

Як вбачається з довідки Київського обласного центру соціально-психологічної допомоги ОСОБА_2 тимчасово мешкала в притулку цього закладу з 30.01.2023 до 30.09.2023 (т. 1 а.с. 166).

Згідно до наданих ОСОБА_2 довідок, результатів медичних оглядів, супровідного листка, талону до супровідного листка, направлення на консультацію, виписки з медичної карти, рецептів (т. 1 а.с. 166 зворот, а.с. 167-173, 178-180), остання протягом 2023 та 2024 років зверталась за станом здоров`я до закладів охорони здоров`я та проходила лікування, в тому числі стаціонарне лікування.

На підтвердження надання допомоги своїм дітям, ОСОБА_2 надала копії фіскальних чеків за 2023 та 2024 роки про купівлю та пересилання на адресу проживання своїх дітей продуктів харчування, одягу, мобільного телефону та про переказ на ім`я позивача грошових коштів (т. 1 а.с. 172, 174-177, 250-251, т. 2 а.с. 5-6, 57-58)

Згідно до повідомлення Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області соціальний супровід сім`ї ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , Центром надання соціальних послуг Новооржицької селищної ради не здійснювався (т. 1 а.с. 52).

У висновку, який затверджений рішенням виконавчого комітету Новооржицької селищної ради 15.11.2023 № 269, вказано на доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 50-51).

Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, якими обгрунтований позов.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У межах розгляду цього спору матеріалами справи підтверджено, що між позивачкою і відповідачкою виник та існує гострий особистий конфлікт, заручниками якого стали діти, та який заважає сторонам за таких обставин віднайти та налагодити певний режим спілкування та участі відповідачки у житті дітей в інтересах самих же дітей.

Матеріалами справи також підтверджується, що відповідачка з об?єктивних причин (перебування на лікуванні) тривалий час не проживає разом з дітьми.

У справу не надано доказів про те, що відповідачка веде антисоціальний спосіб життя, що безперечно негативно впливало би на дітей. Відповідачка працевлаштована, категорично заперечує проти позову, тобто вона не втратила інтересу до своїх дітей і, як свідчать матеріали справи, намагається відповідно до своїх можливостей виявляти турботу про дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, тобто висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав.

Суд першої інстанції, проаналізувавши зміст висновку органу опіки та піклування, правомірно не погодився з ним, оскільки він є формальним у ньому викладена виключно позиція позивачки, висновок не містить даних про запрошення і опитування відповідачки, орган опіки та піклування не з?ясовував думку самих дітей.

Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні дітей, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав.

Слід визнати, що суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону та у відповідності до приписів ст.89 ЦПК України дав належну оцінку встановленим обставинам та поданим доказам і у відповідності до вимог ч.4 ст.265 ЦПК України у своєму рішенні надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Обставини, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, були проаналізовані судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами і фактами.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Верпети Василя Олександровича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 30 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 березня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов