МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. №2/521/957/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання здійснити розгляд заяви про приватизацію житлової квартири,

встановив:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі-АТ«Українська залізниця»), посилаючись на те, що він на підставі наказу №688/НОК від 25 листопада 2020 року займає посаду заступника начальника служби електропостачання Одеської залізниці.

Зазначив, що 18 травня 2012 року Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради йому на підставі п. 49 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» був виданий ордер на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі ордеру на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року він вселився в квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвався в ній.

Вказував, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у господарському віданні АТ «Українська залізниця» та облікується на балансі виробничого структурного підрозділу Одеська дирекція філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця», що підтверджується витягом про Державну реєстрацію від 05 січня 2012 року №32786159.

Позивач зазначив, що у зв`язку з наміром приватизувати квартиру

АДРЕСА_1 , він подав заяву до АТ «Українська залізниця», яке повідомило його, що на даний час у АТ «Українська залізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду, а також відсутні правові підстави для здійснення операцій із приватизації житла та надання погодження на такі дії, оскільки здійснення приватизації можливе лише за умови передачі житла до комунальної власності відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку розпорядження майном АТ «Українська залізниця» від 22 листопада 2017 року №1054. Тому, тільки після погодження питання передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування, він може здійснити всі заходи щодо приватизації відповідно до вимог діючого законодавства.

Стверджував, що подавши заяву про приватизацію житла, він фактично розпочав процедуру приватизації, а неможливість подання ним заяви про приватизацію до органу приватизації зумовлена відсутністю такого органу в АТ «Українська залізниця» та невжиття ним заходів щодо його створення для забезпечення реалізації його права на приватизацію житла.

Вважає, що відповідач створив ситуацію, за якої житло неможливо приватизувати без рішення суду.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати за ним право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , зобов`язати АТ «Українська залізниця» розглянути його заяву про приватизацію квартири

АДРЕСА_1 та стягнути на його користь судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Ухвалою суду від 23 серпня 2024 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.28).

Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с.86).

Позивач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутності. Раніше надав додаткові письмові пояснення по справі (а.с.99,117,118).

Представник відповідача, діюча за довіреністю від 12 липня 2024 року в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, надала заяву в який просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог та розглянути справу за її відсутності. Раніше надала відзив на позов, в якому просила суд закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору (а.с.62, 64-65,68).

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що АТ «Українська залізниця» є юридичною особою та дії на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №755406 від 27 серпня 2024 року (а.с.30-40).

Відповідно до ст. 152 ЦК України Акціонерне товариство є господарським товариством, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Особливості діяльності акціонерних товариств встановлюються Законом України «Про акціонерні товариства».

Статтею 153 ЦК Украіни визначено, що Акціонерне товариство може бути засновано юридичними та/або фізичними особами, а також державою в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальною громадою в особі уповноваженого органу.

Згідно зі ст. 154 ЦК Украіни установчим документом акціонерного товариства є його статут. Статут акціонерного товариства, крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про права акціонерів, структуру управління акціонерним товариством, компетенцію органів управління акціонерним товариством і порядок ухвалення ними рішень та інші відомості, передбачені законом.

Встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 р. № 938, із змінами і доповненнями, внесеними постановою КМУ від 30 січня 2024 року №100 був змінений тип ПАТ «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано в АТ «Українська залізниця».

Пунктами 21, 22 Статуту визначено, що товариство має у власності акції господарських товариств, внесені до його статутного капіталу, та інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. За товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане йому відповідно до законодавства. Товариство здійснює користування та розпорядження таким майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами та цим Статутом.

Відповідно до п.п. 26, 27 Статуту засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України (далі-КМУ). Управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює КМУ.Управління корпоративними правами держави, переданими до статутного капіталу товариства, здійснює товариство. Єдиним акціонером товариства є держава в особі КМУ.

Згідно п.32 Статуту майно товариства формується за рахунок: майна, внесеного засновником до статутного капіталу товариства; доходів, отриманих у результаті провадження господарської діяльності; майнових прав, у тому числі права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, та майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання тощо.

Пунктами 33, 34 Статуту визначено, що здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи громадянам, крім передбачених законом випадків.

Розпорядження майном товариства, в тому числі шляхом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється в порядку, встановленому законодавством, з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим Статутом.

Відповідно до п.35 Статуту товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.

Судом встановлено, що регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» дії на підстві Положення про регіональну філію, затвердженого наказом ПАТ «Українська залізниця» від 04 травня 2017 року №289 «Про введення в дію Положення про регіональну філію «Одеська залізниця» ПАТ "Українська залізниця» (далі-Положення) (а.с.41).

Відповідно до п.п. 7.1, 7.2 Положення філія володіє та користується майном, яким наділило її Товариство для досягнення мети діяльності Філії, згідно з законодавством, Статутом Товариства та цим Положенням, а також майном, яке придбавається та/або набувається для цілей забезпечення діяльності Філії.

Філія не є власником майна. Майно, яким наділена Філія, належить Товариству на праві власності або закріплене за Товариством на праві господарського відання.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва.

Таким чином, майно, що є державною власністю і закріплене за АТ «Українська залізниця» на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.

Встановлено, що 03 серпня 2009 року між керівництвом Одеської залізниці та ОСОБА_1 було укладено трудову угоду №12 від 03 серпня 2009 року, за умовами якої адмінстрація і Дорпрофсож Одеської залізниці зобов`язувались згідно з п.49 «Правил обліку громадян» надати йому квартиру у зв`язку з переїздом його із м. Котовск по переводу із Котовської дистанції електропостачання Одеської залізниці (а.с.24).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 25 листопада 2010 року був призначений на посаду заступника начальника служби електропостачання Одеської залізниці із збереженням умов надання позачергового житла в м. Одеса відповідно п.49 «Правил обліку громадян», що підтверджується наказом № 688/НОК від 25 листопада 2010 року (а.с.23).

Встановлено, що 09 грудня 2011 року Одеська залізниця придбала на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2011 року квартиру АДРЕСА_1 .

05 січня 2012 року право власності Одеської залізниці на квартиру

АДРЕСА_1 було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН»,що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав від 05 січня 2012 року (а.с.10).

Таким чином, відповідно до п.п. 7.1, 7.2 Положення власником квартири АДРЕСА_1 єПАТ «Українська залізниця».

Встановлено, що 18 травня 2012 року на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №197 від 06 квітня 2012 року ОСОБА_1 був виданий ордер на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року на заселення в квартиру АДРЕСА_1 , на сім`ю з трьох осіб (а.с. 17).

На підставі ордеру на житлове приміщення №009236 серії ПР від 18 травня 2012 року ОСОБА_1 разом з сім`єю вселился в квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 12 червня 2012 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєструвались в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Т7-178587-ф/0 від 13 серпня 2024 року (а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що позивач в 2015, 2021, 2024 р.р. звертався до Міністерства інфраструктури України та до голови правління АТ «Українська залізниця» з проханням прийняти рішення щодо приватизації квартири та видати наказ про її передачу з балансу філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на баланс житлово-комунального підприємства органу самоврядування м. Одеса для проведення приватизації згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2484 Х11(а.с.14,15,76,77,79,80,91-92,100).

03 лютого 2015 року Державною адміністрацією залізничного транспорту за дорученням Міністерства інфраструктури України від 21 січня 2015 року позивачу була надана відповідь на його заяву про приватизацію квартири, в який запропоновано йому звернутися до органів приватизації за місцем проживання (а.с.77звор.-78).

З змісту листа Департаменту майнової політики АТ «Українська залізниця» від 14 листопада 2024 року вбачається, що в АТ «Українська залізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду в АТ «Українська залізниця», відсутня можливість та правові підстави для здійснення операцій із приватизації житла та надання погодження на такі дії. Здійснення приватизації можливе лише за умови передачі житла до комунальної власності. Процедура розпорядження майном в АТ «Українська залізниця» здійснюється відповідно до вимог Порядку розпорядження майном АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року №1054. Передача об`єктів житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється за рішенням вищого органу управління, а саме загальних зборів, функції якого виконує КМУ. Після погодження питання передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування, товариство може здійснити всі заходи щодо приватизації відповідно до вимог діючого законодавства (а.с.93-94).

Таким чином, суд вважає, що заява позивача щодо приватизації квартири була розглянута Департаментом майнової політики АТ «Українська залізниця» та надана відповідь.

Відповідно до ч.2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

За змістом ч.2 ст. 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення у будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд.

Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Частиною третьою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі-Закон №2482-XII), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Згідно п.п.1, 2 ст. 2 Закону №2482-XII до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Частинами першою, третьою статті 8 Закону №2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймається уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц визначив, що згідно частини десятої статті 8 Закону №2482-XII органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає".

Законом №2482-XII саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17.

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджено наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.

Для здійснення приватизації відповідно до Закону №2482-XII та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, необхідно надати документи, а саме: заяву на приватизацію (за встановленою формою, яка оформляється в організації по обслуговуванню житла); довідку про склад сім`ї та займані приміщення(за встановленою формою, яка оформляється в організації по обслуговуванню житла); довідку АТ «Ощадбанк» про наявність невикористаних житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; ордер про надання жилої площі; договір найму з департаментом житлово-комунального господарства; довідку з попередніх місць проживання(після 1992року) про те, що громадяни раніше не приймали участі у приватизації державного житла); копії та оригінали паспортів та ідентифікаційних кодів; копії та оригінали документів про підтвердження родинних відносин; технічний паспорт для оформлення приватизації.

Судом встановлено, що відповідно до п.11 Порядку розпорядження майном акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою КМУ від 22 листопада 2017 р. № 1054 списання, відчуження, передача в користування, оренду, концесію майна здійснюється за рішенням вищого органу товариства у разі передачі об`єктів житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність.

Пунктами 55,56 Статуту визначено, що вищим органом товариства є загальні збори, функції яких виконує КМУ. Функції загальних зборів, які передбачені законодавством, цим Статутом, а також внутрішніми документами товариства, виконуються КМУ.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справи квартира позивача є власністю АТ «Українська залізниця», хоча по документам зареєстрована за Одеською залізницією, тому на даний час органом, уповноваженим управляти даною квартирою відповідно до Статуту є АТ «Українська залізниця», але питання щодо передачі вказаної квартири до комунальної власності вирішується КМУ, який виконує функції загальних зборів, вищого органу товариства.

З матеріалів справи вбачається, що в АТ «Українська залізниця» відсутні структурні підрозділи щодо приватизації житла.

Встановлено, що на час звернення позивача із заявою про приватизацію квартири, КМУ рішення щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність та рішення Одеської міської ради про надання згоди на прийняття до комунальної власності зазначеної квартири не приймались, тому вказана квартира не належить до комунальної власності міської територіальної громади і не може бути об`єктом приватизації, оскільки є власністю АТ «Українська залізниця» і входить до уставного фонду Товариства.

Таким чином, питання щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 можливо тільки після прийняття її до комунальної власності міста.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами.

Окрім того, відповідно до наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у разі незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

Суд вважає, що Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.

Крім того, суд вважає, що право позивача на приватизацію квартири, відповідач не оскаржує, тому між сторонами відсутній спір про право на приватизацію житла, але для здійснення приватизації житла необхідно провести дії відповідно до діючого законодавства, які не входять в компетенцію Товариства.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, -належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц визначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно із ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не усіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Як встановлено судом, позивач не подавав заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача, а самостійно суд немає права замінити первісного відповідача належним відповідачем.

Як було встановлено судом, приватизація позивачем належної йому квартири можлива тільки після передачі її в комунальну власність на підставі рішення загальних зборів товариства, а саме КМУ, який не залучений позивачем до участі у справі в якості відповідача.

Крім того, матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем бездіяльності КМУ щодо передачі зазначеної квартири до комунальної власності, оскільки до компетенції АТ «Українська залізниця» дане питання не відноситься.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що крім АТ «Українська залізниця» до участі у справі в якості співвідповідача повинен був бути залучений КМУ, оскільки на підставі його рішення про передачу квартири в комунальну власність, позивач може вирішити питання щодо приватизації своєї квартири.

Пунктами 33, 34 Статуту визначено, що здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи громадянам, крім передбачених законом випадків.

Відповідно до п. 35 Статуту товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю і закріплене за товариством на праві господарського відання, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 2422,40 грн., які повністю сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання здійснити розгляд заяви про приватизацію житлової квартири залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 10 березня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда