КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/14235/23

Апеляційне провадження №22ц/824/2749/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про визнання права користування житловим приміщенням та про визнання новим наймачем квартири, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просилавизнати за нею право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 ; визнати її новим наймачем житлового приміщення, квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 3-16).

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі рішення Подільської районної ради ОСОБА_3 та членам його сім`ї: дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 був виданий ордер на право на заняття квартири АДРЕСА_1 . Особовий рахунок на зазначену квартиру був оформлений на ОСОБА_3 і дотепер.

На час смерті квартиронаймача ОСОБА_3 у спірній квартирі проживав та був зареєстрований його син ОСОБА_5 із дружиною ОСОБА_6 , а також їх донька ОСОБА_2 .. ОСОБА_5 , як дійсний наймач спірного житла, постійно проживав у квартирі, виконував обов`язки по утриманні квартири у належному стані та оплаті за комунальні послуги. Спірна квартира на праві власності не зареєстрована. ОСОБА_5 розлучився зі своєю дружиною, яка разом із їх спільною донькою стали проживати за іншою адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 під час виконання бойового завдання при захисті Батьківщини помер від отриманих поранень.

Позивачка зазначала, що вона є двоюрідною племінницею ОСОБА_5 , однак, у них різниця у віці 0,5 роки, то вони були фактично як двоюрідні брат і сестра, постійно підтримували родинні відносини, проводили сімейні заходи, допомагали один одному. У березні 2017 року ОСОБА_5 проходив лікування у госпіталі, позивачка разом зі своїм чоловіком прийняли рішення проживати окремо.

У червні 2017 року ОСОБА_5 надав позивачці дозвіл на її вселення у спірну квартиру, де вони разом вели спільне господарство та побут, набули разом речі для загального користування. При цьому, позивачка разом зі своїм чоловіком стояли на квартирному обліку для поліпшення житлових умов.

ОСОБА_5 навесні 2018 року звертався до Відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо реєстрації позивачки у спірній квартирі, однак отримав відмову у зв`язку із ненаданням згоди усіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі. У липні 2020 року колишня дружина ОСОБА_5 разом із їх спільною донькою знялись із реєстрації.

Восени 2020 року ОСОБА_5 повторно звернувся із заявою з приводу її реєстрації у спірній квартирі, однак отримав відмову, оскільки вони не перебували у близьких родинних відносинах, крім того, особовий рахунок був оформлений на ОСОБА_3 .

Після того, як ОСОБА_5 продовжував проходити службу у лавах ЗС України, позивачка проживаючи у спірній квартирі, допомагала дядьку у всьому (передавала одяг, предмети гігієни, харчування), сплачувала квартплату та плату за комунальні послуги. Після смерті ОСОБА_5 , позивачка займалась його похованням, як єдиний член сім`ї отримала свідоцтво про смерть.

ОСОБА_1 , як така, що проживала разом із ОСОБА_5 однією сім`єю, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.06.2023 року позивачка отримала спадкове майно померлого (грошові вклади). Як член сім`ї померлого, ОСОБА_1 отримала орден (посмертно) «За мужність ІІІ ступеня». Той факт, що позивачка постійно та безспірно, починаючи з червня 2017 року до теперішнього часу проживає у спірній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 , продовжує утримувати зазначене майно у належному стані, оплачує комунальні послуги, що відповідає вимогам договору найму.

Після смерті загиблого дядька, позивачка неодноразово зверталась до відповідача із заявою про реєстрацію у спірній квартирі, однак отримала відмову. На підставі викладеного позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав (т. 1 а.с. 3-16).

25 жовтня 2023 року на адресу суду від представника Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що проживання позивачки у спірній квартирі є безпідставним, оскільки будь-якого правовстановлюючого документу на право зайняття спірного житлового приміщення ОСОБА_1 не має, права на зайняття спірного житлового приміщення у встановленому законом порядку не набувала, у спірній квартирі не зареєстрована, на підставі чого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 115-124).

02 листопада 2023 року від представника позивачки - адвоката Желіховської Р.М. надійшла відповідь на відзив, у якій заперечувала проти доводів представника відповідача та просила задовольнити позовні вимоги (т. 1 а.с. 148-150).

13 листопада 2023 року на адресу суду від представника Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову, посилаючись на те, що ордер на зайняття спірної квартири ОСОБА_1 не видавався, крім того остання у зазначеній квартирі не зареєстрована. Лише виключне коло осіб кровного споріднення є членами сім`ї наймача, а доказів того, що позивачка постійно проживала разом із ОСОБА_5 та вела з ним спільне господарство не надано. Разом з тим, ОСОБА_5 був лише членом сім`ї наймача, а не наймачем. Крім того, КМР не є належним відповідачем, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 1 а.с. 167-172).

16 листопада 2023 року від сторони позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив Київської міської ради від представника ОСОБА_1 - адвоката Желіховської Р.М., у якому зазначала, що твердження відповідача є надуманими та необ`єктивними, а докази на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, стороною позивача додані до позовної заяви (т. 1 а.с. 180-181).

27 листопада 2023 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява в якій вона заявила про визнання позову, зазначила, що проживає у ФРН, просила розглянути справу за її відсутності (т. 1 а.с. 189-196).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання права користування житловим приміщенням та про визнання новим наймачем квартири - залишено без задоволення (т. 2 а.с. 25, 33-43).

Не погодившись з рішенням районного суду, 19 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Желіховська Р.М. направила до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (т. 2 а.с. 48-59, 73-84).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є незаконним, несправедливим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені в рішенні суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, суд відмовив позивачці у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , як до неналежного відповідача у справі, однак такий висновок суду є незаконним, оскільки ОСОБА_2 як донька загиблого ОСОБА_5 та онука померлого ОСОБА_3 мала всі правові підстави поселитися в спірну квартиру, подати заяву про реєстрацію постійного місця проживання та визнання новим наймачем квартири або заявити до суду аналогічний позов про визнання наймачем квартири та усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення. Отже, позивачці на час звернення з позовом до суду була невідома позиція ОСОБА_2 щодо заявленого позову та й до часу ухвалення рішення остання мала можливість змінити свою думку. Не можна було проігнорувати вищевказане та не реагувати на можливе порушення ОСОБА_2 прав та інтересів позивачки. Якщо ОСОБА_2 не вважала б себе відповідачем в даній справі, то мала процесуальне право заявити про те, що вона є неналежним відповідачем, адже в разі задоволення позову, з неї були б стягнуті витрати, тощо. Звертала увагу, що ні під час судового засідання, ні під час розгляду справи по суті, судом не було встановлено у позивачки, чому ОСОБА_2 залучена у справі як відповідач та які права позивачки остання порушила.

Вважала незаконним, суперечливим та необ`єктивним висновок суду першої інстанції, що « ОСОБА_5 будучи на відповідній правовій підставі зареєстрованим у спірній квартирі, як член сім`ї наймача і маючи право користування нею, у визначеному законом порядку не набув статусу наймача спірного житлового приміщення. Суду не надано належних та достовірних доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_3 , його син - ОСОБА_5 звертався з приводу укладення договору найму саме з ним у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачка вселяючись у спірну квартиру у 2017 році з дозволу померлого ОСОБА_5 при цьому не була членом сім`ї безпосередньо наймача спірного житлового приміщення - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Вказувала, що встановленим є те, що спірна квартира знаходилась в постійному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_2 . Відтак, кожний із зазначених осіб був і наймачем і членом сім`ї наймача квартири за фактичним договором найму жилого приміщення. Зокрема, ОСОБА_5 , як дійсний наймач спірного житла виконував обов`язки по утриманню квартири в належному стані, по оплаті квартирної плати за комунальні послуги, тощо.

Також, зазначаючи в рішенні про те, що ОСОБА_5 не набув статусу наймача спірного житлового приміщення і що позивачка не була членом сім`ї безпосередньо наймача спірного приміщення - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийшов до безспірного висновку, що позивачка вселилася у спірну квартиру у 2017 році з дозволу померлого ОСОБА_5 . Важливим є те, що судом прийняті, адже не були визнані належними та недостовірними докази, які були надані позивачкою на підтвердження того, що вона починаючи з травня 2017 року до часу загибелі в травні 2022 року ОСОБА_5 постійно проживала, як член сім`ї останнього в спірній квартирі.

В рішенні суд дійшов висновку, що численні квитанції про сплату комунальних послуг та виписок з банку не є належним доказом того, що вона нарівні з ОСОБА_5 несла витрати по сплаті комунальних послуг. Такий висновок є незаконним, наявність рахунків/оплат у позивачки свідчить про те, що вона як член сім`ї ОСОБА_5 контролювала та здійснювала систематичні оплати з початку свого проживання в квартирі до теперішнього часу. Те, що ОСОБА_5 не повідомляв кого-небудь про проживання в квартирі позивачки, не може свідчити про те, що ця обставина є законною та безумовною. Безспірним є те що ніким не оспорювалося право кожної особи щодо проживання та користування квартирою.

Крім того, вказувала, що суд на підставі формальних даних, а не об`єктивних встановлених обставин та доказів ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову, адже визнав те, що позивачка починаючи з 2017 року до тепер безспірно користувалась квартирою АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 48-59, 73-84).

31 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Київської міської ради - Теплюк В., в якому представник просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 108-112).

31 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - Зелінської Н., в якому представник просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 114-119).

13 листопада 2024 року до суду надійшли письмові пояснення від відповідачки ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог (т. 2 а.с. 125-129).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Желіховська Р.М. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник Деснянської РДА - Зелінська Н.М. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені встановленим порядком, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 була сповіщена врученням повідомлення її представнику - адвокату Желіховській Р.М. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 її представник - адвокат Желіховська Р.М. підтвердила в суді апеляційної інстанції, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення відповідачки ОСОБА_2 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою. Поряд з цим від Кушнірук С.О. надійшла письмова заява в якій відповідачка підтвердила свою обізнаність з розглядом справи апеляційним судом, апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала і просила її задовольнити, а справу в суді апеляційної інстанції розглянути за її відсутності. Представник Київської міської ради - Домбровська В.О. подала письмову заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності (т. 2 а.с. 95-106, 148-161, 165-181).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів м. Києва та ордеру № Г158880 від 14.07.1971 року у постійне користування ОСОБА_3 було надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 на сім`ю у складі трьох осіб - він, дружина - ОСОБА_4 та син - ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 19).

Зазначена квартира складається з двох кімнат, житловою площею 27, 5 кв. м., загальною площею 47,8 кв. м.. Договір найму з часу вселення і дотепер є укладеним саме з ОСОБА_3 ..

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 64 роки (а/з№ 4233) (т. 1 а.с. 29).

Згідно із копією свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 81 рік (а/з№ 982) (т. 1 а.с. 30).

24.03.1990 року ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_7 , яка змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » (а/з № 775), що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 31).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_5 та ОСОБА_10 народилась донька ОСОБА_2 (відповідачка), що підтверджується копією свідоцтва про її народження (т. 1 а.с. 32).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 11.10.2016 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 було розірвано (а/з № 357) ( т. 1 а.с. 33).

07.08.2003 року та 21.08.2005 року, між ВАТ «Укртелеком» та ОСОБА_5 було укладено Договір надання послуг (користування) електрозв`язку.

Відповідно до копії інформаційної довідки від 05.06.2023 року виданої КП Київське міське бюро технічної інвентаризації, вбачається, що згідно даних реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності не перебуває (т. 1 а.с. 27).

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №347842788 від 25.09.2023 року, про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на майно за адресою: АДРЕСА_2 - відомості відсутні (т. 1 а.с. 28).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 59 років (а/з№ НОМЕР_1 ), після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно (т. 1 а.с. 63-65).

19.03.2022 ОСОБА_2 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 70-71).

Як вбачається з Довідки про коло спадкоємців від 09.06.2023 №2434/02-14/5, виданої державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., спадкоємицею, яка прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є його двоюрідна племінниця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Спадкова справа, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , заведена П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 17 жовтня 2022 року за №1116/2022 (т. 1 а.с. 72).

Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.06.2023 року, зареєстровано в реєстрі за №5-310, ОСОБА_1 отримала спадкове майно померлого ОСОБА_5 (грошові вклади) (т. 1 а.с. 73).

Після смерті ОСОБА_5 , позивачка 20.09.2023 року звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання (т. 1 а.с. 81).

За наданими до районного суду копією паспорту, довідки ОСОБА_1 зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває на квартирному обліку з 12 жовтня 1987 року складом сім`ї дві особи вона - ОСОБА_1 та її чоловік - ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 77-80).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав визначені частиною другою вказаної статті.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно з вимогами ч.ч. 1 і 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом.

Згідно з вимогами ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно до роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За змістом статей 1, 2 Статуту територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 р. № 371/1805 та зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України 02.02.2005 № 14/5 - територіальна громада м. Києва є первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень. Територіальна громада м. Києва реалізує свої владні повноваження безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб. Преамбулою Статуту визначено, що саме Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади м. Києва.

Статтею 28 вищевказаного Статуту встановлено, що відповідно до Конституції України та чинного законодавства України територіальній громаді м. Києва належить право власності на рухоме і нерухоме майно, що знаходиться в комунальній власності, доходи міського та районних у м. Києві бюджетів, а також майнові права, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, спірна квартира перебуває у власності територіальної громади м. Києва.

Позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та визнати її новим наймачем житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 з тих підстав, що вона з 2017 року постійно проживала у спірній кімнаті разом з двоюрідним дядьком ОСОБА_5 . Зазначала, що вони вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, робили ремонт у квартирі, придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, вона допомагала дядьку коли той служив у лавах ЗСУ, коли він був хворим, сплачувала квартплату та комунальні послуги.

Разом з тим, до суду не надано належних та допустимих доказів того, що після смерті наймача спірної квартири - ОСОБА_3 , його син - ОСОБА_5 за життя звертався з приводу укладення договору найму саме з ним ( ОСОБА_5 ) у зв`язку зі смертю наймача житлового приміщення ( ОСОБА_3 ).

Крім того, з наданої до районного суду доказів та інформації Комунального концерну "Центр комунального сервісу" вбачається, що ОСОБА_5 не повідомляв про фактичне проживання позивачки у спірній квартирі та користування нею комунальними послугами, відповідні нарахування здійснювались в період з 2017 по 28.07.2020, з 27.08.2020 по 23.05.2022 виходячи з кількості зареєстрованих у спірному житловому приміщенні осіб (т. 1 а.с. 125-132).

Проте об`єктивних доказів наявності правових підстав для вселення у спірну квартиру ОСОБА_1 за життя ОСОБА_12 та (або) ведення з останнім спільного господарства (наявності спільного бюджету, проживання однією сім`єю тощо) позивачка не надала, не встановлено таких і судом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_4 , з 12.12.1986 року. Відповідно до Довідки Дніпровської РДА від 23.08.2023 року, позивачка разом із чоловіком ОСОБА_11 перебувають на квартирному обліку з 12 жовтня 1987 (т. 1 а.с. 77-80).

Відповідно до Договору - Замовлення № 9.6020К на організацію та проведення поховання від 23.05.2022 року та Договору - Замовлення №98.24576П на організацію та проведення поховання від 08.06.2022 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 займалась організацією та витратами на поховання ОСОБА_5 ( т. 1 а.с.67-68, т.1).

ОСОБА_5 похований на Лісовому кладовищі на ділянці № НОМЕР_2 , ряд № НОМЕР_3 , місце № НОМЕР_4 що підтверджується довідкою Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спецкомбінат ПКПО» від 09.06.2022 року.

Посилання позивачки ОСОБА_1 на вказані обставини і докази, у т.ч. медичні документи ОСОБА_5 , квитанції про нарахування і оплату за спожиті комунальні послуги за вказаною адресою на ім`я ОСОБА_3 (батько ОСОБА_5 ), як і покази свідків ОСОБА_11 (чоловік позивачки), ОСОБА_13 , не можуть бути визнані підставою для задоволення позовних вимог.

У матеріалах справи відсутня інформація щодо звернення померлого ОСОБА_5 із заявою про реєстрацію позивачки у спірному житловому приміщенні,

Належних доказів того, що позивачка нарівні з ОСОБА_5 , до моменту його смерті, несла витрати по сплаті наданих комунальних послуг, суду не надано.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка не заперечувала проти задоволення позову, у спірній квартирі не зареєстрована і не проживає, оскільки була знята з реєстрації за вказаною адресою спірної квартири 28 липня 2020 року, про що свідчить відповідь органів реєстрації на запит суду та станом на час розгляду справи судом не значиться зареєстрованою у м. Києві, за повідомленням відповідачки ОСОБА_2 вона фактично проживає у ФРН. 19 вересня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 71, 87 т. 2 а.с. 177-179).

Разом з тим, помилковим є висновок районного суду з посиланням на пояснення позивачки та її представника, а також показання допитаних в судовому засіданні свідків, що позивачка ОСОБА_1 була вселена у 2017 році до спірної квартири з дозволу та за згодою померлого ОСОБА_5 , вони разом проживали, позивачка здійснювала необхідний догляд та надавала допомогу покійному дядьку, оскільки такий не підтверджується іншими наявними у справі об`єктивними доказами.

Проте помилковість вказаного висновку не призвела до неправильного вирішення справи по суті спору.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення районного суду підлягає зміні із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Інші доводи апелянта цих висновків не спростовують, а тому судом апеляційної інстанції відхилені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 березня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова