Номер провадження: 22-ц/813/691/25
Справа № 523/8946/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року, постановленого під головуванням судді Аліна С.С., повний текст заочного рішення складений 04 жовтня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», ОСОБА_2 , за участю третьої особи - державного реєстратора Южненської міської ради Одеського району Одеської області Петренко Анни Анатоліївни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та про витребування майна у добросовісного набувача, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі ТОВ «Укрдебт Плюс»), ОСОБА_2 , за участю третьої особи - державного реєстратора Южненської міської ради Одеського району Одеської області Петренко А.А. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та про витребування майна у добросовісного набувача, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 59832980, прийняте державним реєстратором Южненської міської ради Одеського району Одеської області Петренко А.А. від 13.08.2021 року щодо реєстрації за ТОВ «Укрдебт Плюс» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,1 кв.м.

В обґрунтування свої позовних вимог зазначила, що 04.03.2008 між нею та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №0, згідно умов якого банк надав, а ОСОБА_1 зобов`язалась до 05.03.2029 повернути позичкову заборгованість в сумі 70 600,00 доларів США, та сплатити передбачені договором проценти.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 04.03.2008 між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., за реєстровим №575, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,1 кв.м.

В червні 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, позивач дізналася, що право власності на належну їй квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59832980, прийнятим державним реєстратором Южненської міської ради Одеського району Одеської області Петренко А.А. від 13.08.2021, зареєстроване за ТОВ «Укрдебт Плюс» та в подальшому, за договором купівлі-продажу від 22.02.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Сімоновою О.Ю., за реєстровим №532, право власності на вищевказану квартиру було відчужено ОСОБА_2

3 інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що підставою для прийняття рішення №59832980 від 13.08.2021 державним реєстратором Петренко А.А. про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «УкрДебт Плюс», стало, серед іншого, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 370.

Позивачка вважає, відчуження належного їй майна незаконним, оскільки договору про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами укладено не було, а тому прийняття рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним.

Також позивачка зазначила, що вона не проживає за вказаною у повідомленні адресою, куди їй було направлено повідомлення, та не отримувала жодної вимоги від ТОВ «Укрдебт Плюс», так як з 17.05.2018 року вона зареєстрована та проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того позивачка вважає, що квартира площею 41,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є її єдиним майном, що належить їй на праві власності, іншого житла вона не має, а тому не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону №1304-V-ІІ, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Укрдебт Плюс» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 04.03.2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Також позивач посилалася на те, що в спірній квартирі з 17.05.2018 року зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, оскільки відчуження спірної квартири відбулось без надання відповідного дозволу органом опіки та піклування, вбачається що воно відбулось всупереч вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а тому таке відчуження є незаконним.

Оскільки позивачка вважає, що спірна квартира вибула з її володіння без її волі, без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як то передбачено іпотечним договором, без її належного сповіщення, як то передбачено Іпотечним договором та ЗУ «Про іпотеку, в момент дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тобто на підставі незаконної реєстрації речових прав на вказану квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс», просить застосувати до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і витребувати дану квартиру з володіння останнього набувача, ОСОБА_2 на користь законного володільця, ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про те, що державна реєстрація права власності на ТОВ «Укрдебт Плюс» щодо права власності на спірну квартиру відбулась законно.

Також апелянт зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги дію мораторію на звернення стягнення на спірну квартиру, а також, що в спірній квартирі зареєстровані неповнолітні діти, та органами опіки та піклування не було надано відповідного дозволу про відчуження квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу, Пивоваров В.І., представник ТОВ «Укрдебт Плюс» просить апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування рішення суду, постановленого з урахуванням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання призначене на 25 лютого 2025 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 203-207, 212, 213 т. 2).

Від адвоката Веровського О.В., представника ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 214-215 т. 2).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 04.03.2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав, а ОСОБА_1 зобов`язалась до 05.03.2029 року повернути суму кредиту у розмірі 70600 доларів США та сплатити відсотки.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 04.03.2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк», укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. (а.с. 16-18 т. 1).

Відповідно до п. 1.1. договору, предметом іпотеки є ізольована квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 41,1 кв.м, житловою 17, 6 кв.м. (а.с. 16 т. 1).

На підставі іпотечного договору, 13.08.2021 року ТОВ «Укрдебт плюс» зареєструвало квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 4 т. 2).

22.02.2022 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Укрдебт плюс» та ОСОБА_2 , квартира АДРЕСА_2 , перейшла у власність ОСОБА_2 (а.с. 19-21 т. 1, а.с. 1 т. 2).

02.12.2019 року на квартиру, яка належала ОСОБА_1 був накладений арешт (а.с. 22-23 т. 1).

ТОВ «Укрдебт плюс» 09.12.2019 року звернулось до ОСОБА_1 з вимогою про усунення порушень основного зобов`язання (а.с. 24 т. 1).

20.12.2019 року ОСОБА_1 отримала вимогу ТОВ «Укрдебт плюс», що підтверджується поштовим відправленням (а.с. 25 т. 1).

17.05.2018 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 40 т. 1).

Залишаючи позов ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Однак, колегія суддів не може погодитися в повному обсязі з такими висновками суду та погоджується з доводами апеляційної скарги в частині того, що при здійсненні реєстрації не був врахований Закон України «Про мораторій», з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» (Закон № 1381-IX від 13.04.2021 року), а також Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реструктуризації зобов`язань за кредитами в іноземній валюті та адаптації процедур неплатоспроможності фізичних осіб» (Закон № 1382-IX від 13.04.2021 року) втрачає чинність через 5 місяців з моменту набуття, а саме з 23.04.2021 року.

Тобто, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується до 23.09.2021 року.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав, а ОСОБА_1 зобов`язалась до 05.03.2029 року повернути суму кредиту у розмірі 70600 доларів США.

Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 загальною площею 41,1 кв.м.

Спірна квартира є єдиним житлом позивачки, та є єдиним об`єктом, належним на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 178 т. 2).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що квартира АДРЕСА_2 до 23.09.2021 року не могла примусово бути стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Укрдебт Плюс» 13.08.2021 року, а згодом за ОСОБА_2 , як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, так як реєстрація відбувалась саме під час дії мораторію.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, колегія суддів вважає необґрунтованими, за наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, положення Закону України «Про іпотеку» прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що умовами договору іпотеки передбачено звернення стягнення на іпотечне майно, шляхом позасудового врегулювання, відповідно до Закону України «Про іпотеку» (п.4.2.3.), розділом 5, передбачено застереження про задоволення вимог іпотеко держателя (а.с. 17 т. 1).

Пункт 5.2.1 договору іпотеки свідчить про те, що сторони договору у цьому пункті обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто закріпили іпотечне застереження про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Отже, зазначений вище пункт договору іпотеки містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що цей довід апеляційної скарги є таким, що задоволенню не підлягає.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справа № 199/8324/19, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі 363/2337/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що в спірній квартирі зареєстровані неповнолітні діти, та органами опіки та піклування не було надано відповідного дозволу про відчуження квартири, колегія суддів відхиляє, з урахуванням того, що відповідно до умов договору іпотеки, іпотекодержатель був зобов`язаний проводити реєстрацію в іпотечному майні лише за згодою іпотекодержателя.

Матеріали справи не містять доказів отримання згоди на реєстрацію будь-кого з зареєстрованих осіб, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з ухваленням постанови, про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , витребувавши у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,1 кв.м.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (13 березня 2025 року).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2023 року скасувати.

Ухвалити постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», ОСОБА_2 , за участю третьої особи - державного реєстратора Южненської міської ради Одеського району Одеської області Петренко Анни Анатоліївни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та про витребування майна у добросовісного набувача задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,1 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 13 березня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова