КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5773/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 березня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Чекулаєва С.О. в м. Київ 06 грудня 2024 року про передачу справи на розгляд до іншого суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком - ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з моменту звернення до суду та досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року справу передано за підсудністю для розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що ним заявлено дві позовні вимоги про визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів.

Наводив зміст ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 28 ЦПК України, вказував, що при поєднанні в одному позові кількох вимог, одна з яких підлягає розгляду за правилами загальної підсудності, а інша - за правилами альтернативної підсудності, справа за такими вимогами може бути розглянута за правилами альтернативної підсудності у суді за вибором позивача.

Тому, оскільки ним заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини в зв`язку з визначенням її місця проживання з батьком, то позовна заява за правилами альтернативної підсудності може бути розглянута за зареєстрованим місцем проживання останнього, що належить до Голосіївського районного суду м. Киває.

Наводив зміст ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 13 ІПК України, зазначав, що оскільки можливість застосування альтернативної підсудності при зверненні з позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини в зв`язку із визначенням її місця проживання з позивачем прямо передбачена ч. 1 ст. 27 ЦПК України, то посилання суду першої інстанції про штучне створення останнім альтернативної підсудності є незаконним.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовна вимога про стягнення аліментів заявлена позивачем з метою штучного створення підстави для застосування положень ч. 1 ст. 28 ЦПК України, і для того, щоб переконатися в цьому, потрібно дослідити всі правовідносини, що виникли між сторонами впродовж останніх двох років у судах та поза судом з приводу участі у вихованні їх спільної дитини.

Пояснювала, що починаючи з 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, зареєстрували шлюб 14 січня 2022 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . З липня 2022 року сторони стали проживати окремо.

16 січня 2023 року Печерським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 757/35539/22-ц, відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) на утримання дитини.

24 січня 2023 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування прийнято розпорядження № 23, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю, яка зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_2 .

08 червня 2023 року Шевченківським районним судом м. Києва шлюб, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розірвано.

07 липня 2023 року розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації визначено участь ОСОБА_1 у вихованні дитини.

Щодо хронології справ у судах, повідомляла, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/37950/23-ц за позовом ОСОБА_3 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження від 07 липня 2023 року № 301 про визначення участі батька у вихованні дитини. Більше року тому у вищенаведеній справі стороною ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини, та заявлено клопотання про її прийняття та об`єднання в одне провадження. Ухвалою суду першої інстанції, залишеною без змін апеляційним судом, у прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, та зроблено висновок про взаємопов`язаність позовів та доцільність їх спільного розгляду, оскільки вони виникають з одних правовідносин. Разом із тим, після повернення суду до першої інстанції представником ОСОБА_1 було подано заяву про відкликання зустрічного позову в порядку п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України. Таким чином, виникають питання щодо мети подачі зустрічного позову ОСОБА_1 . При цьому більше ніж рік розгляд справи № 757/37950/23-ц за первісним позовом ОСОБА_3 по суті був неможливим саме в зв`язку з апеляційним та касаційним оскарженням ОСОБА_1 ухвали про повернення зустрічного позову. При цьому у цей час ОСОБА_1 приїжджав у довільний час до будинку, де мешкає ОСОБА_3 з сином, та психологічно знущався з неї та членів її сім`ї, використовуючи оскаржуване нею розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 липня 2023 року № 301. Таким чином, ОСОБА_1 цікавить не встановлення істини по справі, а нескінченний судовий процес та перебування в ньому ОСОБА_3 .

Вказувала, що одночасно з розглядом у Верховному Суді касаційної скарги ОСОБА_1 , останній двічі звертався до Шевченківського районного суду м. Києва з позовами, що містили позовні вимоги, аналогічні зустрічному позову в справі № 757/37950/23-ц.

Так, 12 липня 2024 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини (№ 761/25447/24), з ідентичними вимогами. В подальшому до проведення першого судового засідання у справі представником позивача подано заяву про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 знову звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом щодо його участі у вихованні дитини (761/41421/24) з ідентичними вимогами. Разом з цим позовом, ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив встановити зустрічі з сином за визначеним графіком без присутності матері, заборонити ОСОБА_3 чинити перешкоди у зустрічах з дитиною, та оформити ухвалу про забезпечення позову відповідно до ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертала увагу, що в даній справі заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо застосування заходів забезпечення позову за своєю суттю є тотожними з позовними вимогами, оскільки зводяться до заборони ОСОБА_3 чинити перешкоди ОСОБА_1 у зустрічах з дитиною, та встановлення певного графіку зустрічей з дитиною без участі матері на території, яку визначить батько.

Наводила зміст ч. 10 ст. 150 ЦПК України, відповідно до якої вимоги заяви про забезпечення позову не можуть бути тотожними з позовними вимогами.

На сьогодні ані позовна заява ОСОБА_1 , ані заява про забезпечення позову в справі № 761/41421/24 по суті не розглянуті, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року були направлені до Печерського районного суду м. Києва.

26 листопада 2024 року ОСОБА_1 подано до Голосіївського районного суду м. Києва позовну заяву до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів, разом з якою подано заяву про забезпечення позову, в якій просить встановити зустрічі з сином за фактичним місцем проживання батька або у місці, визначеним батьком, без присутності матері.

Звертала увагу, що в даному випадку вимоги заяви про забезпечення позову є ідентичними заяві про забезпечення позову, поданої ОСОБА_1 у справі № 761/41421/24, яка по суті не розглянута.

Наголошувала, що ОСОБА_1 , одночасно розуміючи, що позовна вимога щодо визначення місця проживання дитини з батьком підпадає під правила ст. 27 ЦПК України, будучи зареєстрованим в Голосіївському районі м. Києва, при цьому фактично проживаючи в Печерському районі м. Києва, за якою просив визначити місце проживання дитини, за наявності діючого та не оспорюваного розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 січня 2023 року № 23, яким визначено місце проживання дитини з матір`ю, сплачуючи аліменти ОСОБА_3 на утримання дитини, всупереч позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 27 серпня 2024 року в справі № 757/37950/23-ц, заявляє ще одну вимогу про стягнення аліментів на його користь з ОСОБА_3 , що дає йому право при визначенні підсудності застосувати ст. 28 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, аналізуючи матеріали справи, дійшов правомірного висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення аліментів заявлена позивачем з метою штучного створення підстави для застосування положень ч. 1 ст. 28 ЦПК України, при цьому вірно кваліфікував дії останнього в цій частині як зловживання своїми процесуальними правами.

Зауважувала, що в даному випадку позовна вимога ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з батьком є основною, а про стягнення аліментів - похідною, і з огляду на викладені обставини підсудність має визначатися, виходячи з основної позовної вимоги, а не похідної. При цьому, як вбачається з заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дитини з батьком за адресою АДРЕСА_1 .

Вказувала, що Голосіївський районний суд м. Києва, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03 червня 2020 року в справі № 318/89/18, мав право залишити без розгляду або повернути позов чи застосувати інші заходи процесуального примусу, але, врахувавши позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27 серпня 2024 року в справі № 757/37950/23-ц, не позбавляючи при цьому права на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права ОСОБА_1 , направив справу за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, з метою повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, встановлення фактичних взаємовідносин сторін та виключення ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Просила при перегляді оскаржуваної ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року у справі № 752/25529/24 про передачу справи на розгляд до іншого суду врахувати всі наведені вище обставини перебування справ за позовом ОСОБА_1 у судах, а також процесуальну поведінку ОСОБА_1 у вказаних справах.

Також просила врахувати позасудову поведінку ОСОБА_1 , про яку детально викладено у поясненнях ОСОБА_3 щодо заяви про забезпечення позову, поданої до Голосіївського районного суду м. Києва 04 грудня 2024 року.

Вважала, що дії ОСОБА_1 фактично направлені не на встановлення дружнього контакту з дитиною, та можливості в подальшому проводити час з сином без ОСОБА_3 , а направлені на намагання різними методами зашкодити ОСОБА_3 та зробити її життя нестерпним, доказом чого можуть бути постійні подачі та відкликання позовних заяв до різних судів м. Києва, звернення з надуманими заявами до органів поліції та органу опіки та піклування, на які ОСОБА_3 постійно має витрачати свій час.

Повідомляла, що нею жодним чином не створюються перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_1 , разом з тим, така участь має бути розумною, допустимою і такою, що не порушує нормальний розвиток та інтереси дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із даним позовом, посилаючись на те, що 14 січня 2022 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , який в подальшому розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_4 . В липні 2022 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися. Розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 січня 2023 року № 23 визначено місце проживання дитини разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_2 . Розпорядженням Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 липня 2023 року № 301 позивачу визначено участь у вихованні дитини згідно графіку, яке наразі відповідачем не виконується та оскаржене в судовому порядку. Спілкування позивача з дитиною по цей час залежить виключно від волі, бажання та настрою відповідача, поведінка якої призводить до неможливості розвитку стосунків між батьком та дитиною встановлення між ними міцного емоційного зв`язку та позбавляє дитину належної опіки і виховання з боку батька, порушує право дитини на прямі контакти, що суперечить найкращим його інтересам. Крім того, середовище, в якому наразі проживає дитина, негативно впливає на її нормальний психічний розвиток зі сторони відповідача та її родичів.

Вважав, що враховуючи вік дитини, необхідність його контакту з батьком, поведінку відповідача, яка чинить перешкоди у такому контакті, займає владну позицію по відношенню до дитини, враховуючи нездатність сторін знайти порозуміння у питаннях спільної фізичної опіки над сином, а також те, що дитина проживає у будинку з психічно нестабільними особами, що негативно може вплинути на нормальний психічний розвиток дитини, то визначення місця проживання дитини з батьком забезпечить зростання дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Крім того, оскільки місце проживання дитини буде визначене разом з позивачем, з відповідача мають бути стягнуті аліменти в розмірі частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з моменту звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Посилаючись на ч. 1 ст. 28 ЦПК України, вказував, що оскільки у цій справі заявлено вимогу в тому числі про стягнення аліментів на утримання дитини в зв`язку із визначенням місця її проживання з позивачем, то позовна заява пред`являється за зареєстрованим місцем проживання останнього до Голосіївського районного суду м. Києва.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він вказував, що оскільки дитині для нормального розвитку необхідне спілкування з батьком, а тривалий розгляд справи може призвести до неможливості встановлення між ними міцного емоційного зв`язку та погіршення між ними психоемоційного характеру відносин, що в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в цій справі у випадку задоволення позову, у цій справі мають бути вжиті наступні заходи забезпечення позову, а саме встановлення зустрічей ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_4 щопонеділка, щосереди і щоп`ятниці з 08:30 до 20:30, та вихідні з 09:00 суботи до 20:00 неділі за фактичним місцем проживання батька або у визначеним батьком без присутності матері; заборонити ОСОБА_3 чинити перешкоди ОСОБА_1 у зустрічах з дитиною; оформити ухвалу про забезпечення позову відповідно до ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

До позовної заяви ОСОБА_1 надано, в тому числі, копію свідоцтва про шлюб, копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року в справі № 761/7158/23 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , копію розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 січня 2023 року № 23, яким визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , копію розпорядження Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 07 липня 2023 року № 301, яким визначено участь ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4 наступним чином: кожного понеділка та середи тижня - з 16:00 до 19:00 год. за фактичним місцем проживання батька або у місці, визначеним батьком без присутності матері, кожного вівторка та четверга тижня - з 10:00 до 13:00 за фактичним місцем проживання батька або у місці, визначеним батьком без присутності матері, другі та четверті вихідні місяця, а саме у суботу та неділю з 10:00 до 19:00 за фактичним місцем проживання батька або у місці, визначеним батьком, без присутності матері, у день народження батька, дідуся та бабусі зі сторони батька, з 10:00 до 19:00 за фактичним місцем проживання батька або у місці, визначеним батьком, без присутності матері; у святкові дні за попередньою домовленістю з матір`ю; копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року в справі № 757/37950/23-ц про відкриття провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження щодо встановлення способу участі батька у вихованні дитини.

03 грудня 2024 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про направлення справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, в якій представник відповідача, з метою недопущення прийняття справи в частині позовних вимог, що стосуються визначення місця проживання дитини з батьком до свого провадження з порушенням правил підсудності, звертала увагу, що Голосіївський районний суд м. Києва на сьогодні вже є третім районним судом м. Києва, до якого ОСОБА_1 звертається з різного виду позовами щодо участі у вихованні дитини.

Повідомляла, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/37950/23-ц за позовом ОСОБА_3 до Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження від 07 липня 2023 року № 301 про визначення участі батька у вихованні дитини. Більше року тому у вищенаведеній справі стороною ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини, та заявлено клопотання про її прийняття та об`єднання в одне провадження. Ухвалою суду першої інстанції, залишеною без змін апеляційним судом, у прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, та зроблено висновок про взаємопов`язаність позовів та доцільність їх спільного розгляду, оскільки вони виникають з одних правовідносин. Разом із тим, після повернення суду до першої інстанції представником ОСОБА_1 було подано заяву про відкликання зустрічного позову в порядку п. 3 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Вказувала, що одночасно з розглядом у Верховному Суді касаційної скарги ОСОБА_1 , останній двічі звертався до Шевченківського районного суду м. Києва з позовами, що містили позовні вимоги, аналогічні зустрічному позову в справі № 757/37950/23-ц.

Так, 12 липня 2024 року ОСОБА_1 подано позов до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини (№ 761/25447/24), з ідентичними вимогами. В подальшому до проведення першого судового засідання у справі представником позивача подано заяву про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, яка була задоволена судом ухвалою від 10 жовтня 2024 року.

В іншій справі, що також перебувала в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва на початку листопада 2024 року, а саме у справі № 761/41421/24 разом з позовною заявою щодо участі у вихованні дитини ОСОБА_1 була подана заява про забезпечення позову, яка за своєю суттю є ідентичною заяві про забезпечення позову, що подана в рамках справи № 752/25529/24 до Голосіївського районного суду м. Києва.

На сьогодні ані позовна заява ОСОБА_1 , ані заява про забезпечення позову в справі № 761/41421/24 по суті не розглянуті, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року були направлені до Печерського районного суду м. Києва.

Вказувала, що ОСОБА_6 з 20 серпня 2024 року зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 , разом з ОСОБА_4 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів, вважала, що додаючи до позовних вимог дану вимогу, позивач штучно створює підставу для звернення саме до Голосіївського районного суду м. Києва, намагаючись шляхом введення в оману суду отримати ухвалу про задоволення його заяви про забезпечення позову, яка за своїми вимогами не підсудна Голосіївському районному суду м. Києва.

Повідомляла, що судовим наказом Печерського районного суду м. Києва № 757/35539/22-ц від 16 січня 2023 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) на утримання дитини.

З урахуванням правил підсудності, а також висновків, зроблених в постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року в справі № 757/37950/23-ц, з метою виключення ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових справ, вважала, що будь-які позовні вимоги щодо участі у вихованні дитини та визначення місця її проживання мають розглядатися із застосуванням правил підсудності, встановлених ст. 27 ЦПК України.

Також ОСОБА_3 подала до суду першої інстанції пояснення щодо заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 , у якій просила врахувати, що ОСОБА_1 переслідує її та дитину, приходить разом з іншими особами до місця проживання її з дитиною без попередження та у зручний час, тероризує малолітнього сина і її, чинить моральне насильство, лякає дитину і нівелює режим його дня, погрожує відібранням дитини. Вважала, що метою ОСОБА_1 є намагання зробити її життя нестерпним, доказом чого можуть бути постійні подачі та відкликання позовних заяв до різних судів м. Києва.

Згідно інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , отриманої на запит суду, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 12 вересня 2006 року по даний час (а. с. 123).

ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , з 20 серпня 2024 року по теперішній час (а. с. 124).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_3 подано нові докази, а саме копію судового наказу № 757/35539/22-ц від 16 січня 2023 року, копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 71152213 від 28 лютого 2023 року, копію позову ОСОБА_3 від 17 серпня 2023 року в справі № 757/37950/23-ц, копію зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 від 11 жовтня 2023 року у справі № 757/37950/23-ц, роздруківку з ЄДРСР постанови Верховного Суду від 27 серпня 2024 року в справі № 757/37950/23-ц, роздруківку з ЄДРСР ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року у справі № 757/37950/23-ц, копію позову ОСОБА_1 від 08 липня 2024 року у справі № 761/25447/24, роздруківку з ЄДРСР ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2024 року у справі № 761/25447/24, копію позову ОСОБА_1 від 04 листопада 2024 року у справі № 761/41421/24, копію заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 761/41421/24, роздруківку з ЄДРСР ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 08 листопада 2024 року у справі № 761/41421/24.

Вирішуючи питання щодо можливості долучення даних доказів, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд враховує, що відповідач ОСОБА_3 подавала до суду першої інстанції клопотання про направлення позову та заяви про забезпечення позову за підсудністю 04 грудня 2024 року, а отже не була позбавлена можливості надати разом із цією заявою зазначені докази, однак на власний розсуд нею не скористалась.

Відзив на апеляційну скаргу не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), згідно яких, суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені позичальником на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки ОСОБА_3 не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, зокрема разом із клопотанням про направлення позову за підсудністю, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Передаючи справу за підсудністю для розгляду до Печерського районного суду м. Києва за місцем реєстрації відповідача ОСОБА_3 ухвалою від 06 грудня 2024 року, суд першої інстанції керувався ст. 31 ЦПК України та виходив із того, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення аліментів заявлена позивачем з метою штучного створення підстави для застосування положень частини першої статті 28 ЦПК України, в той самий час вбачається, що малолітня дитина, на утримання якої заявляється вимога про стягнення аліментів, проживає саме із матір`ю (відповідачем у справі) за адресою АДРЕСА_2 , що відноситься до Печерського району м. Києва. Суд наголосив, що будь-яка форма зловживання процесуальними правами, в тому числі необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, є порушенням принципів цивільного процесуального права.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом із тим, статтею 28 ЦПК України передбачена підсудність справ за вибором позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Статтею 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою (п. 4 ч. 2 ст. 44 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що дитина, на утримання якої позивач просить стягнути аліменти з відповідача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент звернення позивача до суду проживає разом із відповідачем - матір`ю ОСОБА_3 за місцем її реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що відноситься до територіальної підсудності Печерського районного суду м. Києва, крім того, в матеріалах справи наявне розпорядження органу опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 23 від 24 січня 2023 року, яким визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю за адресою АДРЕСА_2 .

Разом із тим, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», підтриманий правовими висновками Верховного Суду в постановах від 11 грудня 2024 року в справі № 672/186/24, провадження № 61-13277св24, від 27 листопада 2024 року в справі № 367/2716/21, провадження № 61-11849св24, від 08 травня 2024 року в справі № 755/18195/21, провадження № 61-16120св23, від 06 грудня 2023 року в справі № 523/8194/18, провадження № 61-6216св23 та інших).

Крім того, в постанові від 11 вересня 2020 року в справі № 725/2910/19 (провадження № 61-8546св20) Верховний Суд зазначив таке:

«Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про підсудність цієї справи Першотравневому районному суду м. Чернівці, адже позов подано до суду за місцем проживання позивача, відповідно до положень частини першої статті 28 ЦПК України, оскільки на час звернення із позовом дитина проживала разом з позивачем, тому вимоги про стягнення аліментів могли розглядатись за правилами альтернативної підсудності, тобто і за місцем проживання позивача. Поєднання у одному провадженні із вимогою про стягнення аліментів вимоги про визначення місця проживання дитини, не суперечить положенням процесуального закону, відповідно не впливає на правильність визначеної судом територіальної юрисдикції (підсудності) цієї справи.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про те, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності, а саме в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, не заслуговують на увагу, оскільки на час звернення до суду дитина проживала з позивачем, тому при поєднанні в одному позові кількох вимог, одна з яких підлягає розгляду за правилами загальної підсудності, а інша - за правилами альтернативної підсудності, справа за такими вимогами може бути розглянута за правилами альтернативної підсудності у суді за вибором позивача».

Аналіз наведених норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду у їх сукупності дає підстави для висновку, що передумовою звернення з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, як ефективного способу захисту прав дитини, є її проживання з позивачем саме на час звернення з позовом, а не потенційно в майбутньому у разі задоволення позову про визначення місця проживання дитини.

Встановивши, що неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого ОСОБА_1 просив стягнути аліменти, проживає з відповідачем ОСОБА_3 , місце його проживання станом на час звернення ОСОБА_7 визначене з матір`ю згідно розпорядження органу опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 23 від 24 січня 2023 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що за даних обставин при визначенні підсудності необхідно керуватися загальними правилами підсудності, і оскільки зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3 відноситься до Печерського району м. Києва, справа підлягає передачі на розгляд до належного суду за місцем реєстрації відповідача.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками і додатково враховує, що позивач просив визначити місце проживання дитини разом з батьком за адресою АДРЕСА_1 , що також відноситься до Печерського району м. Києва.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги, що оскільки можливість застосування альтернативної підсудності при зверненні з позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини в зв`язку із визначенням її місця проживання з позивачем прямо передбачена ч. 1 ст. 27 ЦПК України, то посилання суду першої інстанції про штучне створення останнім альтернативної підсудності є незаконним, - є помилковими, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, суперечать вимогам ч. 3 ст. 181 СК України, правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 11 грудня 2024 року в справі № 672/186/24, провадження № 61-13277св24, від 27 листопада 2024 року в справі № 367/2716/21, провадження № 61-11849св24, від 08 травня 2024 року в справі № 755/18195/21, провадження № 61-16120св23, від 06 грудня 2023 року в справі № 523/8194/18, провадження № 61-6216св23, від 11 вересня 2020 року в справі № 725/2910/19, провадження № 61-8546св20, та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.