ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/146/25 Справа № 214/6157/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №214/6157/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, стягнення коштів та збитку за договором банківського вкладу,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, стягнення коштів та збитку за договором банківського вкладу.

Позов мотивований тим, що 31 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк», в особі Криворізької філії ПАТ КБ «Приватбанк», та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD700 про розміщення коштів на депозитному вкладі, який вступив в дію з дня його укладення. Залишок на вкладі, станом на 31 грудня 2013 року складав 3 724,43 доларів США. За умовами договору на суму вкладу нараховується 10% річних, період нарахування процентів по вкладу 1 місяць, які щомісячно перераховуються на картковий рахунок. Договір було укладено строком на 366 днів до 31 грудня 2014 року включно, тобто час спливу його дії припав на 31 грудня 2014 року та згідно з умовами договору термін його дії було продовжено в процедурі автоматичного продовження вкладу з 31 грудня 2014 року та далі щорічно продовжувався і останньою новою датою спливу строку дії було 31 грудня 2019 року.

11 грудня 2019 року позивач звернулась з листом до банку про намір закінчення дії договору з 31 грудня 2019 року та отримання належного їй депозитного вкладу, однак 25 грудня 2019 року банк повідомив листом про відмову в поверненні депозитних коштів у зв`язку з наявністю дебіторської заборгованості перед банком, що виникла в результаті нанесенні збитку позивачем банку під час виконання службових обов`язків.

Позивач, вказуючи на те, що відповідач своїх зобов`язань за договором №SAMDNWFD700 не виконав, та не повернув їй суму банківського вкладу та нарахованих відсотків за ним, які повинні нараховуватись по день їх фактичного повернення вкладникові, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача банківський вклад з врахуванням 10% річних за договором № SAMDNWFD700 від 05 листопада 2013 року в сумі 7 229,77 доларів США, що в еквіваленті у національній валюті України, на день подання уточненої позовної заяви, становить 262 727,84 грн; проценти за користування грошовими коштами за вказаним договором у сумі 194,57 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 7 070,77 грн, 3% річних від суми вкладу за договором у сумі 45 доларів США, що в еквіваленті становить 1 700 грн, пеню у розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення у сумі 1 582 доларів США, що в еквіваленті становить 2 406 216 грн та моральну шкоду у сумі 20 000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року, в якому виправлено описку ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу з урахуванням 10% річних за договором №SAMDNWFD700 від 05 листопада 2013 року у розмірі 5 401 долар США 89 центів, 3% річних у розмірі 45 доларів США, пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 200 000 грн та моральну шкоду у сумі 10 000 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 7 000 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 2 983 грн 34 коп. В іншій частини в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Доводи апеляційної скарги відповідач мотивує тим, що з 22 грудня 1999 року по 07 листопада 2010 року позивач ОСОБА_1 працювала в АТ КБ «Приватбанк» на посаді контролера-касира та між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Проведеною ревізією каси перерахунку Криворізької філії була виявлена нестача грошових коштів на загальну суму 199 950 грн, що виникла у зв`язку з неналежним виконанням позивачкою своїх трудових обов`язків, яку позивачу було запропоновано погасити у добровільному порядку.

31 грудня 2013 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD700 про розміщення коштів на депозитному вкладі, який вступив в дію з дня його укладання.

11 грудня 2019 року позивачка звернулася з листом до банку про намір закінчення дії договору № SAMDNWFD700 з 31 грудня 2019 року та отримання належного їй депозитного вкладу, а саме виявила намір про розірвання договору банківського вкладу.

Станом на 28 липня 2023 року фактичний розмір заборгованості банку перед ОСОБА_1 становить 3 724,43 доларів США - вклад та проценти по вкладу 1 677,46 доларів США. При цьому нарахування процентів після дати розірвання договору на вимогу вкладника взагалі не здійснюється, тобто нарахування з 14 грудня 2019 року процентів являється безпідставним.

Також апелянт вказує, що незважаючи на те, що договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також процентів або доходу в іншій формі. Між сторонами припинені договірні правовідносини за цими договорами. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після закінчення дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до частини 5 статті 10 цього Закону не застосовується. Крім того, позивач просить стягнути пеню з 31 грудня 2019 року по 25 жовтня 2023 року за 1395 днів прострочення, але пеня у межах даної судової справи та з урахуванням строку позовної давності, про застосування якої заявляє банк, може бути нарахована лише за період з 01 вересня 2019 року (1 рік назад від дати звернення з позовом 01 вересня 2020 року) по 14 грудня 2019 року (день розірвання договору на вимогу вкладника), тобто за 104 календарних днів.

Крім того апелянт зауважує на тому, що будь-яких даних про те, що внаслідок дій відповідача позивачці спричинена моральна шкода, у тому числі здоров`ю, суду не надано, тому підстави для задоволення вимог у цій частині задоволенню не підлягають.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк», в особі Криворізької філії ПАТ КБ «Приватбанк», та позивачем ОСОБА_1 був укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD700 про розміщення коштів на депозитному вкладі, який вступив в дію з дня його укладення (а.с. 12-13).

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до банку з вимогою про повернення банківського вкладу, яка була отримана банком, що сторонами у справі не оспорюється.

25 грудня 2019 року відповідач повідомив позивача листом про відмову в поверненні депозитних коштів у зв`язку з наявністю дебіторської заборгованості перед банком, що виникла в результаті нанесенні збитку нею банку під час виконання службових обов`язків.

Звертаючись до суду з позовом про захист прав споживача, стягнення коштів та збитку за договором банківського вкладу позивач посилалась на те, що відповідач своїх зобов`язань за договором № SAMDNWFD700 не виконав, та не повернув їй суму банківського вкладу та нарахованих відсотків за ним, які повинні нараховуватись по день їх фактичного повернення вкладникові.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача банківського вкладу з урахуванням 10% річних за договором № SAMDNWFD700 від 05 листопада 2013 року у розмірі 5 401 долар США 89 центів, 3% річних у розмірі 45 доларів США, пеню на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 200 000 грн та моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача банківського вкладу з урахуванням 10% річних за договором №SAMDNWFD700 від 05 листопада 2013 року у розмірі 5 401 долар США 89 центів, 3% річних у розмірі 45 доларів США та моральної шкоди у сумі 10 000 грн, однак не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 200 000 грн, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно частини 1 статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові кошти вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові кошти в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати процентів на неї, а в банку відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Відповідно до статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договорів банківських вкладів, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Відповідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відповідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).

Відповідно частини 2 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

В постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У вказаній постанові також враховано правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), згідно з яким після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата передбачених умовами договору та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Суд першої інстанції встановив, що на вимогу ОСОБА_1 вклад за договором банківського вкладу № SAMDNWFD700 від 05 листопада 2013 року позивачу повернутий не був, що фактично відповідачем не оспорюється.

Також суд встановив, що згідно розрахунку АТ КБ «Приватбанк», станом на 28 липня 2023 року сума вкладу за договором становить 3 724,43 доларів США, проценти за вкладом становлять 1 677,46 доларів США, що разом становить 5 401,89 доларів США, які і підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .

Позивачем по справі стягнутий судом першої інстанції розмір банківського вкладу, визначений в оскаржуваному рішенні, не оспорюється.

Отже, встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку про наявність підстав для стягнення суми вкладу та нарахованих процентів.

Крім того, розраховані позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України три проценти річних за несвоєчасне повернення депозитних вкладів в розмірі 45 доларів США за період з березня 2020 року по вересень 2020 року є обґрунтованими і підлягають стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача банківського вкладу з урахуванням 10% річних за договором № SAMDNWFD700 від 05 листопада 2013 року у розмірі 5 401 долар США 89 центів, 3% річних у розмірі 45 доларів США, з яким колегія суддів погоджується.

Стосовно стягнення пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, Законами України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та фінансові компанії», № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» та № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з преамбулою Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині 2 статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах 1, 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини 3 статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно положень частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною 2 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Аналогічна правова позиція викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17

Як і в позовній заяві, так і уточненій позовній заяві позивач вказує, що АТ КБ «Приватбанк» прострочив виконання зобов`язання з повернення суми вкладу на 1 395 днів: з 31 грудня 2019 року (день, визначений позивачем для розірвання договору банківського вкладу) по 25 жовтня 2023 року (уточнення позовних вимог).

Апеляційний суд зауважує, що заява про дострокове розірвання Договору була отримана відповідачем, він є розірваним з 31 грудня 2019 року.

Так як Договір є розірваним з 31 грудня 2019 року, то саме з цієї дати припинились договірні зобов`язання по Договору, який укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , а тому нарахування та стягнення пені (як і за основним вкладом, так і за відсотками) з цього моменту не є можливим, тому в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені на підставі п.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», слід відмовити у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині заслуговують на увагу.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, з урахуванням встановлених обставин та розподілу тягаря доказування, відсутні підстави стверджувати, що банком доведено відсутність протиправності та вини в завданні моральної шкоди, при визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір моральної шкоди підлягає стягненню в розмірі 10 000 грн, з яким колегія суддів погоджується.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, при подані позову представником позивача було заявлено про попередній розрахунок витрат, які відповідач очікує понести на правничу допомогу у сумі 7 000 грн та надано суду копії договору про надання професійної (правничої) допомоги та квитанції про сплату гонорару. Відповідачем по справі не спростовані надані позивачем докази на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, тому в цій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 200 000 гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 19 березня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста