Номер провадження: 22-ц/813/2457/25
Справа № 522/7857/23
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди,

встановив:

У квітні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому, просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання йому іншого житла; стягнути з ОСОБА_2 на її користь збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 29 562,20 грн за період з 23 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року.

Позов обґрунтовано тим, що з 2006 року ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 11.12.2006, укладеного між нею та її матір`ю ОСОБА_3 .

У вказаній вище квартирі, деякий час проживав відповідач ОСОБА_2 разом з її матір`ю ОСОБА_3 . При цьому позивачка зазначає, що у 2018 році її мати ОСОБА_3 померла, однак відповідач продовжує безпідставно проживати та користуватися належною їй квартирою АДРЕСА_3 , і на її чисельні звернення з вимогою звільнити це житло, відповідач не реагує, чим чинить позивачці перешкоди у користуванні власністю. Також позивачка зазначає, що ніколи не надавала відповідачу дозволу на проживання у належній їй квартирі, і місце проживання відповідача за вказаною адресою не зареєстровано, договір оренди з ним також не укладався, тому просила виселити відповідача без надання йому іншого житлового приміщення.

Крім того, позивачка вказує, що 23.02.2023 між нею та ОСОБА_4 було укладено договір оренди належної їй квартири, за умовами якого вона надала останньому в тимчасове платне користування для його проживання та проживання членів його сім`ї квартиру за адресою: АДРЕСА_1 строком на 1 місяць з моменту укладення цього договору. Розмір орендної плати становив 10 000 грн на місяць. 21.03.2023 між позивачкою та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору оренди, якою строк оренди квартири продовжено на 2 календарних місяці, тобто щонайменше до 23.05.2023. ОСОБА_4 сплачено позивачці авансом 12 142, 85 грн, однак 13.04.2023 позивачка отримала від ОСОБА_4 заяву про розірвання договору оренди, в якій останній повідомив, що він двічі намагався вселитися в квартиру, а саме на початку березня 2023 року та 10.04.2023, проте такому вселенню перешкоджав відповідач, у зв`язку з чим орендар здійснював виклик поліції.

Посилаючись на те, що через поведінку відповідача вона зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди - неотриманої орендної плати за договором оренди від 23.02.2023, позивачка просила також стягнути з відповідача на її користь 29 562, 20 грн, що складається з: 12 142, 85 грн повернутого орендарю авансового внеску (2 142, 85 6 днів лютого 2023 року та 10 000 грн за березень 2023 року), а також 17 49, 35 грн орендної плати, яку позивачка могла отримати за договором оренди (10 000 грн за квітень 2023 року та 7 419, 35 грн за 23 дні травня 2023 року).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, вказує про порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку про відмову в задоволенні її позовних вимог, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, зокрема, судом безпідставно не взято до уваги в якості доказу на підтвердження підстав позову надану нею відповідь ГУНП в Одеській області від 17.04.2023 року №5/1аз, щодо зайняття відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належної їй квартири АДРЕСА_2 , всупереч її волі, що порушує її права як власника цього майна, тому просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

У судовому засіданні, представник скаржниці адвокат Ніц А.С. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржниці за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено підстав її позову, зокрема, щодо порушення відповідачем її прав, як власника квартири АДРЕСА_2 у зв`язку із проживанням у ній відповідача, а позовні вимоги про стягнення з останнього збитків у вигляді упущеної вигоди є похідними та залежать від доведення позивачкою суду обставин проживання відповідача у належній їй квартирі, чим чинить останній перешкоди у користуванні цим майном, однак доказів на підтвердження таких обставин позивачкою суду не надано.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду, виходячи з такого.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 11.12.2006 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К. Л., зареєстрованим в реєстрі за № 5-2786, що підтверджується копією договору дарування від 11.12.2006 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 13-16) та має зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі.

Предметом позову є матеріально правова вимога позивача до відповідача щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Стосовно позовних вимог про усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 без надання йому іншого житлового приміщення, колегія суддів виходить з такого.

Так, дійсно роздруківка електронного листування у месенджері «Viber» не є належним доказом на підтвердження факту проживання відповідача у належній позивачці квартирі АДРЕСА_3 , розташованої по вказаній вище адресі, оскільки таке не дає можливості суду встановити авторів цього листування та його зміст.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що з наданої позивачкою суду відповіді Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Одеській області від 17.04.2023 № 5/1-33аз, на підтвердження вказаних вище позовних вимог, убачається, що при відпрацюванні повідомлення від 10.04.2023 за № 3387 наряд «Океан-0307» УПП в Одеській області ДПП НПУ у електронному рапорті встановив факт зайняття квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відмовився залишати вказану квартиру без рішення суду (а.с.51).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

"Житло" має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення "житлом", яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, N 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, N 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Ураховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці вказаного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка зазначила, що відповідач тимчасово проживав у належній їй квартирі, з її матір`ю ОСОБА_3 , яка померла у 2018 році, і після її смерті продовжує самоправно поза волею позивачки, як власниці квартири АДРЕСА_3 , розташованої за вказаною вище адресою, без законних на те підстав проживати у ній, і звільняти це житлове приміщення відмовляється, на чисельні вимоги позивачки щодо усунення їй перешкод у користуванні власністю не реагує, що, зокрема, підтверджується вказаною вище відповіддю від 17 квітня 2023 року.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усталеною є позиція, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-709цс16 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2018 року у справі N 522/15074/17 (провадження N 61-19965св18), на яку є посилання в касаційній скарзі.

За матеріалами цієї справи, позивачці як власнику вказаного вище майна, відповідач своїми діями чинить перешкоди у користуванні цим майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені гарантії відображені і у статті 321 ЦК України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Зміст статті 8 Конвенції та практика Європейського суду з прав людини свідчить, що її основною метою є захист особи від втручання органів влади у приватне та сімейне життя, тобто є негативним зобов`язанням держави не допускати свавільного втручання в її справи. Позитивні зобов`язання держави щодо захисту приватного життя в контексті застосування статті 8 Конвенції можуть включати в себе вжиття заходів, призначених забезпечити повагу до приватного життя і у сфері відносин приватних осіб один з одним, однак які не можуть тлумачитись як такі, що надають право державі займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції (стаття 17 Конвенції).

Між тим вирішення судом таких справ між фізичними особами (здійснення правосуддя) не можливо розглядати як втручання держави у приватне життя, зокрема і права на повагу до житла, а застосування судом статті 8 Конвенції - позитивним зобов`язанням держави.

Спори між фізичними особами про виселення підлягають вирішенню судом з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності, проте є недопустимим протиставлення права особи на повагу до житла праву власності фізичної особи, захищеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, тому стаття 8 Конвенції у таких справах не підлягає застосуванню.

Зважаючи на викладене, у світлі статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів вважає, що виселення ОСОБА_2 є законним, переслідує легітимну мету та відповідає пропорційним переслідуваній легітимній меті поновленні порушеного права позивачки, з огляду на те, що відповідач, право користування вказаним жилим приміщенням ніколи не набував, вселившись у таке поза волею його власниці позивачки ОСОБА_1 , чим чинить останній перешкоди у користуванні належним їй майном.

При цьому, колегія суддів ураховує, що застосування статті 8 Конвенції у таких справах, коли у відповідача відсутнє інше житло, призводить до ситуації за якої власник житла, особа якій належить суб`єктивне цивільне право (право власності), не може його захистити, тобто фактично втрачає ефективні матеріальні гарантії реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод. У схожій ситуації Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (KOPYTOK v. RUSSIA, N 48812/09, § 37-39, ЄСПЛ, від 15 січня 2019 року).

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідач вселився в квартиру АДРЕСА_2 за згодою власника ОСОБА_1 , і на момент вселення він став членом її сім`ї, вів із нею спільне господарство.

За таких встановлених у справі обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні нею права користування майном, тому підлягають задоволенню.

Ураховуючи наведене, колегія суддів зауважує, що вирішуючи справу судом не надано належної правової оцінки вказаним вище обставинам та наданим позивачкою доказам на їх підтвердження, що призвело до помилкового висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення їй перешкод у користуванні належним майном, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування їй збитків за рахунок відповідача у вигляді упущеної вигоди в розмірі 29 562,20 грн за період з 23 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року, колегія суддів зауважує про таке.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі N 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі N 922/3928/20.

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 127/16524/16-ц (провадження N 61-22106св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17 зазначено, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі N 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі N 922/3669/19 та від 16 червня 2021 року у справі N 910/14341/18).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі N 922/1742/20, від 17.02.2021 у справі N 916/450/20, від 03.11.2020 у справі N 916/3563/19, від 20.10.2020 у справі N 910/17533/19, від 26.02.2020 у справі N 914/263/19, N 908/2261/17 від 30 березня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог про відшкодування неотриманих доходів з орендних платежів (упущеної вигоди) позивачка зазначила, що внаслідок відмови відповідача добровільно звільнити помешкання існує перешкода власниці користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд. Зокрема, власниця не має можливості надати вказане житлове приміщення в оренду іншим особам, внаслідок чого наявні збитки у вигляді упущеної вигоди у зв`язку із неотриманням можливих орендних платежів в розмірі 29 562,20 грн за період з 23 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року.

Отже, зважаючи на викладене та предмет позову, позивачка у цій справі повинна була не лише довести протиправність поведінки відповідача, наявність збитків у вигляді втраченого доходу та зв`язок між ними, але й надати докази, які б підтверджували реальну, а не абстрактну (гіпотетичну) можливість отримання такої суми доходів, які нею було визначено як утрачену вигоду.

З огляду на обставини, якими обґрунтовано позов в частині відшкодування упущеної вигоди, колегія суддів зауважує, про необхідність доведення позивачкою, із дотриманням вимог ст.ст. 12, 77-81 ЦПК України, наявності у неї реальної можливості отримати у період з 23 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року доходу в розмірі 29 562,20 грн.

Дійсно, з матеріалів справи убачається, що 23.02.2023 року між ОСОБА_4 (орендар) та ОСОБА_1 (орендодавець) укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець передала орендарю для проживання в ній останнього та членів його сім`ї квартиру АДРЕСА_2 на строк один місяць з моменту укладення цього договору зі сплатою 10 000 грн на місяць, продовжений сторонами на 2 календарних місяці, Додатковою угодою № 1 від 21.03.2023 року.

13.04.2023 року після звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_1 із заявою про дострокове розірвання договору оренди у зв`язку із неможливості вселення у орендоване приміщення через зайняття такого ОСОБА_2 остання повернула орендарю сплачену авансом орендну плату в загальному розмірі 12 142, 85 грн.

Колегія суддів зауважує про ненадання позивачкою суду жодного доказу на підтвердження того, що після набуття нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 , вона здавала таку в оренду, від чого отримувала дохід у заявленому розмірі.

Однак вказаний Договір та Додаткова угода до нього, укладені незадовго до звернення до суду з цим позовом, і не є підтвердженням реальної можливості позивачки отримати у період з 23 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року дохід від здачі в оренду квартири АДРЕСА_2 , розмірі 29 562,20 грн.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду у справі N 908/2261/17 від 30 березня 2021 року.

Отже, оскільки заявлена упущена вигода не є обґрунтовано очікуваною і конкретно прогнозованою, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цих позивних вимог та стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 29 562,20 грн за період з 23 лютого 2023 року по 23 травня 2023 року.

З огляду на вказане вище, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди, водночас помилився щодо мотивів такого висновку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, потрібно скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити такі позовні вимоги. В іншій частині оскаржуване рішення суду потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити такі позовні вимоги.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНЕОКПП НОМЕР_1 , перешкоди у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , без надання йому іншого житлового приміщення.

В іншій частині оскаржуване рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину, в редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНЕОКПП НОМЕР_1 , судові витрати у розмірі 2 684 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова