ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/229/23 Головуючий в І інстанції: Черниш О.Л.
Номер провадження: 22-ц/819/340/185/25 Доповідач: Базіль Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуюча судді (суддя-доповідач) Базіль Л.В.,

суддів: Пузанової Л.В., Радченка С.В.,

секретар судового засідання Андреєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09.12.2024 року ухвалене у складі судді Черниш О.Л. у справі №766/2229/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог послалося на те, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 09.08.2013 року, підтвердивши свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання послуг, тарифами, які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. При укладанні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За умовами укладеного сторонами договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку і видано кредитну картку для користування кредитним рахунком. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50 000, 00 грн.

Відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.

Посилаючись на те, що свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом порушив, в зв`язку з чим станом на 04.04.2023 року має заборгованість в сумі 55953,52 грн, яка складається: із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 51 671,86 грн та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 4281,66 грн, яку позивач просив стягнути з нього та судові витрати в сумі 2 684 грн (сплачений судовий збір).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2024 року відмовлено Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішення суду першої інстанції мотивовано неможливістю встановлення суми основного боргу з огляду на різні періоди, зазначені в наявних в матеріалах справи розрахунку заборгованості станом на 04.04.2023 року, виписці про рух коштів за карткою за період з 20.08.2013 року по 13.02.2023 рік, відсутність у розрахунку заборгованості станом на 13.02.2023 рік інформації про зняття коштів саме ОСОБА_1 , а не їх списання на погашення відсотків, пені та штрафів.

Вимоги та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зокрема, скаржник звертає увагу на ту обставину, що відповідач жодним чином не спростовує обставину користування кредитними коштами, а також обставину щодо його обізнаності з умовами кредитування, в тому числі із розміром відсоткової ставки, який відображено в Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також у підписаній відповідачем заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 05.04.2021 року.

Заявлена до стягнення сума боргу з нарахованими відсотками виникла після 03.11.2021 року, відносини між сторонами з приводу запозичення коштів та сплати відсотків, що передують даті 03.11.2021 року не є предметом цього спору.

Зауважує, що збільшення тіла кредиту за рахунок списання відсотків за користування кредитними коштами відбулось на підставі положень Умов та Правил надання банківських послуг в редакції, що діяли у період існування спірних правовідносин (п.2.1.1.3.1 сторони на підставі ст.ст.1048, 1054, 1056-1 ЦК України визначили цим договором розмір та порядок погашення кредиту, сплати процентів. Погашення кредиту та процентів здійснюється клієнтом щомісяця в такому порядку- клієнт доручає банку здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту, в розмірі процентів, які підлягають сплаті за цим договором, 1 числа календарного місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, за умови наявності невикористаного кредитного ліміту та за відсутності прострочених зобов`язань клієнта за цим договором; а також п.1.4 заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, підписаної відповідачем.

Вказує, що надана банком виписка по рахунку, яка є первинним документом не містить жодних відомостей про прощення боргу чи сплати заборгованості, а тому посилання суду першої інстанції на прощення боргу відповідачу є безпідставними.

За наведеного вважає, що наявні в матеріалах справи докази, а саме: виписка по рахунку, розрахунок заборгованості, який відображає усі наведені у виписці операції станом на момент звернення банку до суду, надані відповідачем докази про суму заборгованості, за умови надання їм належної правової оцінки на предмет їх належності, допустимості, дозволяли суду встановити суму боргу станом на момент винесення рішення, натомість суд фактично усунувся від такого процесуального обов`язку та зазначив про ненадання банком заяви про уточнення позовних вимог.

Позиція інших учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу у строки встановлені судом не надходив.

Явка учасників справи.

Представник Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» Ткаченко Інна Юріївна, приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримала з підстав в ній викладених, просила скаргу задовольнити

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вважав, що згідно наявних в матеріалах справи копій розрахунку заборгованості станом на 04.04.2023 рік, копій виписок про рух коштів за карткою за період з 20.08.2013 року по 13.02.2023 рік, остаточно не можливо встановити суму основного боргу за кредитом дійсно отриманого ОСОБА_1 з огляду на різні періоди, за які видані зазначені документи, відсутність у розрахунку заборгованості станом на 13.02.2023 рік інформації про зняття коштів саме ОСОБА_1 , а не їх списання на погашення відсотків, пені та штрафів, а тому не можливо встановити достовірність заявленої до стягнення суми 55953,52 грн заборгованості за кредитом.

При цьому суд вказав, що матеріали справи свідчать про зменшення розміру заборгованості, оскільки відповідачем до матеріалів справи долучено повідомлення про прощення боргу №85806 від 28.12.2023 року, в якому банк інформує ОСОБА_1 про те, що 26.12.2023 року за кредитним договором було прощенно борг у розмірі 9840,69 грн, з якого по тілу кредиту прощенно 6739,99 грн, при цьому зазначивши, що борг, анульований кредитором, підлягає обкладенню податком з доходів фізичних осіб та військовим збором. Суд вважав, що остаточна сума заборгованості, яка підлягає прощенню, банком не зазначена. Вважав, що про зменшення розміру заборгованості також свідчить і надана відповідачем у справі довідка, видана 24.11.2024 року АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої заборгованість за карткою «Універсальна Голд» складає 49293,55 грн, а за карткою BAD CARD 2684,00 грн. Проте позивачем у справі не надано жодних заяв про уточнення позовних вимог щодо зменшення розміру заборгованості, не надано відповідного розрахунку із зазначенням того, з чого така заборгованість складається.

Однак, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції через неповне з`ясування судом обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести

ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 09.08.2013 року з ОСОБА_1 було укладено договір, за умовами якого позичальник отримав початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000,00 грн. При підписанні анкети-заяви, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банка www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, й те, що він зобов`язується виконувати його умови.

Оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання станом на 04 квітня 2023 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 55953,52 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту-51671,86 грн, заборгованості за простроченими відсотками 4281,66 грн.

На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, надано: анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг

від 09 серпня 2013 року (підписану відповідачем), паспорт споживчого кредиту від 05.04.2021 року в якому в графі підпис споживача надруковано: 05/04/2021 ОСОБА_1 підписано 05.04.2021 11:15 (а.с.30-33); витяг із тарифів обслуговування кредитних карток, витяг із Умов та Правил надання банківських послуг, на яких підпис ОСОБА_1 відсутній.

Також надано позивачем довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.27); довідку про видачу кредитних карток; розрахунки заборгованості за договором від 09.08.2013 року станом на 31.08.2015 рік; станом на 30.06.2019 рік; та станом на 04.04.2023 рік (з яких вбачається періодичне погашення заборгованості, а також те, що заборгованість за кредитом виникла, починаючи з 03.11.2021 року), виписку за договором за період із 09.08.2013 06.04.2023 рік, копія паспорта ОСОБА_1 .

Оскільки долучені до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток, витяг із Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а інших доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_1 розумів, ознайомився і погодився саме з долученими до позову Умовами і Правилами та Тарифами, підписуючи заяву приєднання від 09.08.2013 року, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Такий висновок суду узгоджується з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Посилання апелянта на те, що відповідач не спростовує обставину щодо його обізнаності з умовами кредитування, в тому числі із розміром відсоткової ставки апеляційний суд відхиляє, оскільки такі посилання не спростовують висновку суду про непідписання відповідачем наданого до позову витягу з Умов і Правил, та не впливають на обов`язок суду перевірити обставини щодо укладення сторонами договору на відповідних умовах.

Не заслуговують на уваги і посилання апелянта в апеляційній скарзі на заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 05.04.2021 року, оскільки така заява не була предметом розгляду в суді першої інстанції та позивач не мотивував свої вимоги з посиланням на вказану заяву.

Отже позивач не надав належних доказів на підтвердження правомірності нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами, а підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 09.08.2013 року не містить інформації про розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Долучений до позовної заяви споживчий паспорт, в якому зазначені основні умови кредитування не є невід`ємною частиною спірного кредитного договору, а тому до уваги апеляційним судом не приймається.

При цьому апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, де зазначено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Апеляційний суд зауважує, що споживчий паспорт не містить інформації про спосіб підписання його ОСОБА_1 , та його підпису не містить.

За викладеного вважати паспорт споживчого кредиту невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору не має підстав.

Отже правомірність нарахування відсотків за користування кредитними коштами та збільшення тіла кредиту за рахунок списання відсотків, нарахування комісії, позивачем належними та допустимими доказами не доведено.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції про неможливість встановлення дійсної суми боргу за кредитним договором від 09.08.2013 року виходячи з таких міркувань.

Із виписки по рахунку слідує, що позивач нараховував ОСОБА_1 відсотки за використання кредитного ліміту та списував їх за рахунок кредитного ліміту, крім того нараховував комісію, тоді як умовами кредитного договору такі умови сторонами не були погоджені.

Дані про рух коштів, зазначений у виписці по рахунку за період 09.08.2013-06.04.2023 рік (а.с.20-26) свідчить, що в період з 17.11.2021 року (дати виникнення кредитної заборгованості) по 13.02.2023 рік фактичні витрати ОСОБА_1 без врахування списаних відсотків та нарахованої комісії складали (14070.35+22110.55+4020.10+35.00+100.50+1000.00+14000.00+390.00) = 55 726,50 грн, внесені ОСОБА_1 кошти на погашення боргу за вказаний період становлять 19395,21 грн.

Крім того, позивач не заперечував, що відповідачем 10.12.2023 року були внесені кошти в сумі 6659,97 грн, а отже загальною сумою внесених позичальником коштів на погашення заборгованості є сума 26055,18 грн. Враховуючи викладене залишок боргу становить 29 671,32 грн, які і підлягають стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк».

При цьому, посилання суду першої інстанції, як на підставу неможливості встановлення дійсної суми боргу за кредитним договором від 09.08.2013 року на повідомлення про прощення боргу ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки таке повідомлення було направлено позичальнику іншим банком, не АТ КБ «ПриватБанк», на що суд не звернув уваги.

Судом першої інстанції при розгляді справи не було враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 07.06.2023 року по справі №234/3840/15-ц, в якій йде мова про те, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд першої інстанції не був позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим до суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене, правових підстав відмовляти у стягненні заборгованості у повному обсязі у суду першої інстанції не було.

У зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд приходить висновку, що позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь АТ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 29671,32 грн, які є заборгованістю за кредитом (фактично використані позичальником кошти). В решті позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково на 53%, то з Кандиби на користь АТ КБ ПриватБанк підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в сумі 1422,52 грн (2684.00х 53%) та за подання апеляційної скарги в сумі 1707, 02 грн (3220.80х53%).

Повний текст постанови складено 13.03.2025 року.

На підставі наведеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 09.08.2013 року станом на 04.04.2023 рік у розмірі 29671,32 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1422,52 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 1707,02 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуюча Л.В. Базіль

Судді Л.В. Пузанова

С.В. Радченко