Унікальний номер справи 373/120/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/5758/2025
Головуючий у суді першої інстанції В.В. Лебідь
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

26 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання: Комар Л.А., Рудик О.Л.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Клечановської Юлії Іванівни, ОСОБА_1

на рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Лебідь В.В. в приміщенні Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив відібрати малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 - рідному батьку дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 підтримував із ОСОБА_6 фактичні сімейні відносини з 2015 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_7 , в свідоцтві про народження якої батьком вказано ОСОБА_1 за його заявою. До червня 2020 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у містах Харкові та Переяславі Бориспільського району Київської області (м. Переяслав), після чого за спільною домовленістю жили окремо, однак підтримували тісні стосунки. Спілкування з донькою ОСОБА_8 відбувалось по телефону або за допомогою застосунків для обміну повідомленнями. Донька ОСОБА_9 проживала разом із матір`ю ОСОБА_6 в м. Переяславі, зустрічі з нею відбувались кожного місяця у містах Києві, Харкові. Він надавав грошові кошти на утримання дитини, для розвитку дитини купував книги, іграшки, велосипед та інші речі, на яких наполягала ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Дізнавшись про її смерть, з метою виховання доньки ОСОБА_10 та забезпечення її добробуту, 23.11.2022 він приїхав до м. Переяслава на поховання ОСОБА_6 , де були присутні відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (сестра та батьки ОСОБА_6 ), які не розмовляли з ним з невідомих причин, проте він не наполягав на відповіді про місцезнаходження дочки, якої не було на похованні ОСОБА_6

23.11.2022 він звернувся до директора Переяславського ліцею ім. В.Мономаха із заявою про видачу особової справи та медичної картки у зв`язку із зарахування доньки до Харківської загальноосвітньої школи № 113 м. Харкова, оскільки мав намір забрати дитину до м. Харкова. За спільною домовленістю із ОСОБА_2 донька ОСОБА_9 залишилась разом з нею в м. Переяславі для можливості спілкування із дідусем ОСОБА_6 та бабусею ОСОБА_4 , а пізніше він мав забрати дитину до м. Харков, на що погоджувалась ОСОБА_2 . До кінця 2022 року його спілкування із донькою ОСОБА_8 відбувалось за допомогою відеозв`язку через застосунок для обміну повідомленнями. 01.01.2023 ОСОБА_2 повідомила йому в режимі відеозв`язку, що не віддасть дитину, на що він повідомив, що 03.01.2023 приїде за донькою ОСОБА_8 .

03.01.2023 він прибув до м. Переяслава за місцем проживання його з ОСОБА_6 , де були зачинені двері квартири, ОСОБА_2 по телефону повідомила йому, що не віддасть дитину та не повідомить про її місцезнаходження, у зв`язку з чим дані події зафіксовано працівниками поліції та ним подано заяву про кримінальне правопорушення за ст. 146 КК України за фактом викрадення доньки ОСОБА_10 . Крім цього, 20.01.2023 задоволено скаргу на бездіяльність Відділу поліції № 1 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вказаною вище заявою про кримінальне правопорушення.

ОСОБА_1 , посилаючись на створені ним умови для утримання дочки ОСОБА_10 , наявність у нього житла, роботи, позитивної характеристики, здатності забезпечити утримання і розвиток дитини, просив відібрати у відповідачів дочку ОСОБА_11 , яку передати йому як рідному батьку.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 треті особи: Виконавчий комітет Переяславської міської ради, Переяславська міська рада, Харківська міська рада, про відібрання малолітньої дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду предстаник ОСОБА_1 - адвокат Клечановська Ю.І., та ОСОБА_1 звернулись з апеляційними скаргами, у яких посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору про відібрання дитини, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просять рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що як тільки стало відомо про смерть ОСОБА_6 , ОСОБА_1 відразу вирішив, що має забрати доньку, оскільки він є її рідним батьком, дуже любить дитину і хоче, щоб вона виховувалася у нього. 23 листопада 2022 року він приїхав до міста Переяслав на поховання ОСОБА_6 , дитини ОСОБА_13 на похованні не було. На похованні були присутні відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - батьки померлої, та ОСОБА_2 - рідна сестра померлої. Він намагався висловити свої співчуття та спитати де донька. Але відповідачі нічого йому не відповіли і не стали з ним спілкуватися. ОСОБА_1 не наполягав на спілкуванні, оскільки не вважав за можливе з`ясовувати стосунки під час поховання матері його доньки. Але цього ж дня він звернувся до директора Переяславського ліцею імені Володимира Мономаха з заявою про надання особової справи та медичної карти доньки у зв`язку з зарахуванням дитини до ХЗОШ №113 м. Харкова, оскільки він мав намір забрати дитину без будь-яких вагань. Після поховання ОСОБА_6 він звернувся до ОСОБА_2 з питанням, як забрати дитину, бо хотів вирішити усі питання виключно миром. ОСОБА_2 попросила його не забирати одразу дитину та дати їй з її батьками поспілкуватися з ОСОБА_8 хоча б до 40 днів після смерті ОСОБА_14 . Він не заперечував, бо розумів, що таке втратити дитину та близьку людину. Вони домовилися, що 03 січня 2023 року він приїде за ОСОБА_8 і забере її до міста Харкова.

Однак ОСОБА_2 01.01.2023 вийшла з ним на відеозв`язок та повідомила, що дитину не віддасть і де знаходиться дитина розповідати йому не буде. В розмові також брали участь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Апелянти зазначили, що така поведінка відповідачів протирічить вимогам Сімейного кодексу України, а саме ч. 1 ст. 163 СК України, згідно з вимогами якої, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно зі ч. 2 ст. 163 СК України, батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає їх у себе не на підставі закону або рішення суду.

Звертають увагу апеляційного суду на ту обставину, що законом встановлено вичерпний перелік осіб, місцепроживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина, якими не є відповідачі по справі.

Апелянти посилаються на позиції Верховного Суду в аналогічних спорах, викладені в постанові від 14.11.2018 у справі № 299/941/17 та постанові від 24.04.2020 у справі № 728/1604/18.

ОСОБА_1 працевлаштований, матеріально забезпечений, у нього є необхідні матеріальні заощадження, щоб утримувати дитину, забезпечений житлом, має дві вищі освіти, зокрема, диплом спеціаліста про педагогічну освіту Переяслав-Хмельницького державного педагогічного університету, позитивні характеристики з міста роботи та проживання. Таким чином, відсутні підстави вважати його родину неблагополучною або непридатною для проживання та виховання дитини. Він здатен забезпечувати розвиток доньки у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. ОСОБА_1 не позбавлений батьківських прав щодо ОСОБА_10 ї відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України саме на нього покладено обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та утримувати її.

Крім того, апелянти зазначили, що суд першої інстанції фактично залишив проживати дитину з особою, яка, на теперішній час, не має законних підстав представляти її інтереси і фактично не вирішив спір.

Вказують, що заява представника відповідачів - адвоката Горбенко І.В. про те, що ОСОБА_2 , після поміщення ОСОБА_6 до реанімаційного відділення лікарні звернулася до Служби у справах дітей та сім`ї Переяславської міської ради з приводу того, що її племінниця ОСОБА_7 опинилася у складних життєвих умовах та просила призначити її тимчасовим опікуном, нічим не була підтверджена.

Крім того зазначають, що якщо це і відповідало б дійсності, то ОСОБА_2 повинна була довести до відома ССДС про наявність у дитини рідного батька. Зауважують, що під час знаходження ОСОБА_6 у лікарні, він неодноразово спілкувався з ОСОБА_2 і відносно стану своєї доньки, і з приводу стану здоров`я ОСОБА_14 .

Зауважують, що перебування доньки у відповідачів вже призвело до того, що ОСОБА_9 під час опитування її у суді заявила, що її прізвище « ОСОБА_15 », а не « ОСОБА_16 ».

Судом також не надано оцінку тому факту, що відповідачі увесь час приховували від суду, працівників правоохоронних органів та Органу опіки та піклування фактичне місцезнаходження дитини.

Суд прийняв як належний доказ висновок психолога КУ «Центр професійноного розвитку педагогічних працівників» Переяславської міської ради від 12.12.2023. Станом на цю дату мати дитини ОСОБА_6 померла, а він, як рідний батько дитини, згоди на психологічне обстеження не надавав.

ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що факттично у нього забрали дитину, не надаючи можливості йому бачитись з донькою, проживати разом з нею та займатись її вихованням.

Апелянти просять скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відібрання дитини та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі. Відібрати малолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 рідному батьку дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просять відмовити у задоволенні апеляційних скарг представника позивача - Клечановської Ю.І. та позивача ОСОБА_1 , а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову про відібрання дитини залишити в силі.

Постановою Київського апеляційного суду від 10.04.2024 апеляційні скарги адвоката Клечановської Ю.І., в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовлено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: виконавчий комітет Переяславської міської ради, Переяславська міська рада, Харківська міська рада, про відібрання малолітньої дитини, скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 та його представник адвокат Клечановська Ю.І. підтримали апеляційні скарги, просили задовольнити на підставі викладених у них доводах.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та її представник Білоконь І.В. заперечували проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та представника ОСОБА_1 , - адвоката Клечановської Ю.І., рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні апозову ОСОБА_1 просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_3 ,у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону.

Представник Переяславської міської рада (Служби у справах дітей) Борисюк Л.М. не визнала апеляційні скарги позивача та його представника, послалась на те, що ОСОБА_7 тривалий час проживає з відповідачами, з батьком фактично не проживала, а тому виключно в інтересах дитини просила суд залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову про відібрання дитини залишити без змін.

Треті особи Виконавчий комітет Переяславської міської ради, Харківська міська рада, у судове засідання суду апеляційної інстанції явку свїх представників не забезпечили, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, причини неявки суду невідомі. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних третіх осіб не надходило.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 , треті особи повідомлялися про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача, представників Виконавчого комітету Переяславської міської ради, Харківської міської рада, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Клечановської Ю.І. в інтересах ОСОБА_1 , не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Переяславським ВДРАЦС у Бориспільському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

ІНФОРМАЦІЯ_4 мати ОСОБА_13 - ОСОБА_6 померла.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 разом матір`ю проживали в м. Переяслав Київської області, ОСОБА_1 проживав разом з ними до травня 2020 року, з травня 2020 року він постійно проживає у м. Харків.

Між сторонами по справі склались негативні відносини, як пояснили суду відповідачі це склалось через те, що ОСОБА_1 допускав насильство по відношенню до матері ОСОБА_10 та вів себе неадекватно.

Після смерті матері ОСОБА_9 залишилась проживати в м. Переяслав з тіткою - ОСОБА_2 , бабою та дідом по матері. ОСОБА_1 пояснив суду, що після смерті ОСОБА_6 він тимчасово залишив ОСОБА_11 відповідачам саме на прохання ОСОБА_2 , оскільки розумів, що так буде краще для його доньки у якої померла мати, але ІНФОРМАЦІЯ_5 він мав намір ОСОБА_11 забрати до себе в м. Харків, про що він попередив відповідачів. 03.01.2023 він приїхав до м. Переяслав за донькою, але відповідачі йому дитину не віддали, через що він звернувся до правоохоронніх органів з заявою про викрадення дитини. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 січня 2023 року у справі № 373/82/23 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Зобов`язано відділ поліції № 1 Бориспільського РУП ГУНП в Київській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до заяви ОСОБА_1 від 04 січня 2023 року про злочин (кримінальне правопорушення) за статтею 146 КК України, за фактом викрадення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 , уживав заходів із пошуку місця навчання дочки ОСОБА_10 у м. Харкові. У листі від 22 листопада 2022 року Харківська загальноосвітня школа (ЗОШ) І-IIIступенів № 113 Харківської міської ради у відповідь на звернення ОСОБА_1 повідомила про наявність вільних місць та можливості зарахування його доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 1-го класу за наявності необхідних документів. Після цього, 29 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Переяславського ліцею ім. Володимира Мономаха Переяславської міської ради щодо видачі особової справи та медичної картки для зарахування доньки до ЗОШ № 113 у м. Харкові.

Відповідно до копії акта обстеження умов проживання від 15 грудня 2022 року, складеного Службою у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, наявні задовільні побутові умови для дитини за місцем проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Також 10 січня 2023 року ОСОБА_1 звертався з заявою до Служби у справах дітей по Індустріальному району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з заявою про повернення йому ОСОБА_5 та отримав відповідь із роз`ясненням норм чинного законодавства про переважне право батьків на особисте виховання дитини відповідно до статті 151 СК України.

З 10 серпня 2022 року ОСОБА_1 працює (на час воєнного стану) дистанційно на посаді провідного спеціаліста Департаменту організації та проведення змагань Громадської спілки Федерації баскетболу України, характеризується позитивно; зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначені обставини указцють на те, що ОСОБА_1 вчиняє, у відповідності до вимог закону, певні дії направлені на відібрання у відповідачів його дочки ОСОБА_10 та передачі йому дочки, що свідчить про його бажання утримувати та виховувати свою дочку, тобто виконувати свої батьківськи обов`язкі та реалізовувати свої батьківськи права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 місцевий суд виходив із того, що відібрання дитини у відповідачів і передача її батькові буде суперечити інтересам дитини, яка тривалий час з батьком не проживає, а проживає у тітки ОСОБА_2 .

Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи постанову Київського апедяційного суду від 10.04.2024 та направляючи справу на новий апеляційний розгляд в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , треті особи: виконавчий комітет Переяславсської міської ради, Переяславська міська рада, Харківська міська рада про відібрання малолітньої дитини, Верховний Суд зазначив про те, що ОСОБА_1 є єдиний із батьків малолітньої ОСОБА_5 , має переважне право, в тому числі й перед тіткою (бабою, дідом) дитини, на особисте виховання дитини та на спільне проживання з нею. Висновок апеляційного суду про те, що переважне право батька на особисте виховання дитини буде суперечити її інтересам з огляду на військову агресію Російської Федерації, руйнувань, які зазнає місто Харків, як ймовірне місце проживання дитини з батьком, не можна вважати обґрунтованим, оскільки вказане не є безумовною підставою вважати, що умови проживання з батьком є небезпечними для життя, здоров`я і морального виховання дитини, у розумінні частини третьої статті 163 СК. Верховний Суд зауважив, що право батьків на виховання дитини є переважним перед будь-якими особами, в тому числі й близькими родичами, й як виключення з цього загального правила, у випадку встановлення, що передача дитини батькам або одному з них буде суперечить її інтересам, суд може відмовити у поверненні дитини. Суд не перевірив наявність, передбачених статтею 163 СК України, обставин, які б свідчили про те, що відібрання неповнолітньої ОСОБА_5 від відповідачів та передання її рідному батьку ОСОБА_1 , суперечитиме інтересам дитини.

Виконавши вказівки Верховного Суду, перевіривши зазначені Верховним Судом обставини, опитавши малолітню дитину - ОСОБА_18 , суд дійшов висновку про те, що рішення суду першї інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про відібрання дитини є законним, обгрунтованим та таким, що відповідає інтересам дитини виходячі з наступного.

У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 СК України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За вимогами частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, в рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між: подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими; матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання; бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком (частини перша, друга статті 2).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону № 2402-III).

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 761/11261/23 (провадження № 61-9349св24), від 25 вересня 2024 року в справі № 522/10087/23 (провадження № 61-7777св24) та ін.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 183/1464/22 (провадження № 61-7478сво23) вказано, що згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Так дійсно, у статті 163 СК України закріплено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Тобто, вирішуючи питання про доцільність відібрання малолітніх дітей і передання їх батькам, суд насамперед має дослідити, чи не буде це суперечити інтересам дітей, зашкодити їх здоров`ю чи розвитку, та встановити, чи є середовище, в яке передаються діти, благонадійним та благополучним.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (постанови від 11 вересня 2024 року в справі № 2-1196/11 (провадження № 61-8970св24), від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23) та ін.).

Одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що в спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо (постанова від 11 грудня 2024 року в справі № 199/5456/23 тощо).

Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує ЄСПЛ.

Так, під час визначення основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо не придатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України» (заява №2091/13).

Такий алгоритм має бути врахований під час вирішення питання про відібрання дитини з огляду на норми частини третьої статті 163 СК України, зокрема в спорі між батьком дитини та дідом та бабою, в якої дитина проживала довгий час, оскільки взаємини між дідом/бабою та онуками, які спільно проживають тривалий час, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Вирішення питання про відібрання дітей у відповідачів (баби, діда, тітки), як і вирішення питання про неможливість відібрання дітей на користь позивача (батька дитини) становить втручання у право кожної із сторін в справі на повагу до їх сімейного життя.

Втручання в право на повагу до сімейного життя не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно (а) здійснено згідно із законом, (б) відповідає одній чи кільком законним цілям, що визначені пунктом 2 статті 8 Конвенції, (в) є необхідними у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей.

На питання, чи передбачене втручання у право сторін законом, стаття 163 СК України відповідає ствердно, оскільки закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною, але закон допускає, що батькам може бути відмовлено в цьому, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

На питання, чи відповідає втручання у право однієї із сторін цілям, про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції, суд вважає, що таке втручання спрямоване на захист прав і свобод дитини і відповідно вона має законну мету в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції.

Визначаючи, чи був захід із втручання у право однієї із сторін необхідним у демократичному суспільстві, суд, беручи до уваги справу в цілому, має розглядати підстави, наведені для виправдання застосування заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин справи вони можуть відрізнятися.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. Під час оцінки та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в такому порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Під час оцінки та визначення найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

Суд в рішенні в достатній мірі має викласти мотиви, на яких воно базується, адже право на судовий розгляд може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Колегія суддів погоджується з висновком судупершої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Колегія суддів враховує, що батько має переважне право перед тіткою, бабою та дідом на те, щоб донька проживала з ним. Водночас у даній справі встановлено, що відібрання дитини у відповідачів і переданні її батькові суперечить якнайкращим інтересам дититни.

На думку колегії суддів, суд правильно встановив обставини справи й обґрунтовано врахував показання свідків з огляду на попередження усіх свідків про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, суд вважав їхні показання достовірними в частині безпосереднього сприйняття обставин, що стали їм відомі та мають істотне значення для даної справи. Обставини наведені свідками не спростовані позивачем, який за наявності відповідного клопотання міг бути допитаним в якості свідка або в інший спосіб спростувати показання даних свідків.

Судом зауважено, що вказані приведеними свідками обставини за узагальненням їх змісту свідчать про епізод психологічного насильства ОСОБА_1 над ОСОБА_6 у присутності малолітньої ОСОБА_5 , два епізоди психілогічного насильства ОСОБА_1 над неповнолітніми дітьми.

Малолітня дитина ОСОБА_7 була опитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в присутності психолога та в суді апеляційної інстанції в присутності двох психологів, вона пояснила суду, що навчається у школі у м. Переяславі. Їй подобається навчатись, у неї є шкільні друзі. Всього приблизно 5 друзів, в інших містах друзів немає. Вона проживає з «мамою» ОСОБА_20, братом ОСОБА_19 . Із братом ОСОБА_19 вона навчається в одному класі, вона допомагає йому у навчанні, знає його із самого дитинства та дружить з ним, брат чавсто її смішить. Про неї турбується «мама» ОСОБА_20 , дає ліки при хворобі, кишенькові гроші, купляє речи. ОСОБА_9 розповіла, що спілкується за допомогою комп`ютера через застосунок «Вайбер» з татом ( ОСОБА_1 ) кілька разів на тиждень, який проживає у м. Харкові. Їздила з мамою ОСОБА_21 до м. Харкова один раз у віці 4-5 років, про місто нічого не пам`ятає, ім`я дідуся який проживає разом з татом у м. Харкові вона не пом`ятає і дідуся не пом`ятає. Відповіла, що не хоче жити у м. Харкові, бажає жити у м. Переяславі з «мамою» ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , у якому та з якими почуває себе безпечно. З татом не хоче «часто» спілкуватись і жити разом, оскільки вона пом`ятає як він обіжав маму ОСОБА_22 і як вони з мамою ховались від нього та зачинялись на замок у ванній кімнаті. ЇЇ тато не обіжав, але вона думає, що ї її тато буде обіжать. В суді першої інстанції на питання про те чи любить тата, ОСОБА_9 похитала головою, що суд розцінив як негативна відповідь. Спілкуватись з татом наживо не хоче, причину не навела. Подарунки отримувала від «мами» ОСОБА_20 , від якої востаннє була подарована лялька « Лол », тато не дарував подарунки та не вітав зі святами, пригадала про подарунок у вигляді двохколісного велосепида на 4-й день народження. Влітку 2023 року відпочивала у м. Переяславі, ходила на атракціони, проводила час із братом. У кімнаті проживає із братом, є ліжко та шафа для речей, стіл, за яким вона робить домашні завдання. У дідуся з бабусею прізвище « ОСОБА_15 », вони працюють тренерами з баскетболу, в секцію з якого її водить до школи № 7 «мама» ОСОБА_20, у цій школі бабуся та дідусь тренують дітей. Не знає чи тато вміє грати в баскетбол, він не працює, не відповіла на питання звідки вона це знає, баскетболу її не навчав. Тренується з іншими дітьми у баскетбольній групі приблизно з 4-х років, також любить малювання, займається малюванням вдома. Спортивну форму та взуття, засоби для малювання купляли «мама» ОСОБА_20 з бабусею. В частині навчання, відпочинку, наявності речей вважає себе забезпеченою усім необхідним. ОСОБА_9 назвала членами сім`ї маму, тьотю, дідуся, бабусю.

Зі спілкування з дитиною суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_9 бажає проживати з тіткою ОСОБА_2 та її сином, сами них, бабусю та дідуся вона вважає своєю сім`єю і дуже переживає, щоб суд не віддав її батьку, з яким вона вже майже п`ять років не проживає і не бажає разом з ним проживати, вона бажає навчатися у своїй школі, спілкуватись зі своїми друзями, до м. Харкова вона їхать не бажає. Крім того, суд вважає, що у ОСОБА_10 дійсно існує почуття страху перед батьком, оскільки конфлікти які відбувались у її присутності між батьком та її матір`ю ОСОБА_6 вона пом`ятає і розповідає про іїдеталі таких конфліктів. Суд вважає, що ОСОБА_9 давала чесні пояснення суду, про це свідчить її поведінка, манера давати пояснення, вираз обличчя, її хвилювання та тремтіння рук. На питання суду про те, а що говорила їй «мама» ОСОБА_20 перед судовим засіданням, ОСОБА_9 відповіла, що та їй говорила, що якщо вона бажає проживати разом з батьком, то про це треба сказати суду. Спираючись на слова дитини та аналізуючи її емоційний стан, можна дійти висновку, що проживання разом із тіткою ОСОБА_2 є комфортним середовищем для дитини, що вона дуже хвилюється за те, щоб суд «не віддав її батьку», з яким проживати вона категорично не бажає.

Такі висновки узгоджуються і з висновком психолога КУ «Центр професійного розвитку педагогічних працівників» Переяславської міської ради ОСОБА_24 від 12.12.2022 про психологічний та емоційний стан ОСОБА_13 , відповідно до якого остання, зокрема має психологічний комфорт у родині, в якій перебуває. Біологічний батько ОСОБА_1 , не цікавився навчанням та вихованням доньки, не знає її вподобань, мрій, харчових смаків, не володіє інформацією щодо фізичного стану здоров`я, а саме: специфіки лікування та захворюваності. Психологічно між біологічним батьком і дитиною немає емоційного контакту, психологічного зв`язку, прив`язаності. Для дитини ОСОБА_1 не становить члена сім`ї, близьку людину. Якщо забрати ОСОБА_5 від родини ОСОБА_2 , змінити дитині постійне місце проживання з біологічним батьком, з яким у дитини відсутній емоційний зв`язок та контакт - це призведе до повторної психологічної травми, яка буде прирівнюватися до втрати рідної матері. В результаті цього дитині буде завдано глибокої психологічної шкоди, як у фізичному, так і психічному розвитку.

ОСОБА_9 має психологічний комфорт у родині, в якій перебуває. Їй не можна змінювати сталий порядок, до якого вона звикла, а саме: відлучення від рідної тітки, з якої в неї тісний психологічний контакт. Суд бере до уваги і ту обставину, що ОСОБА_9 фактично вважає тітку - ОСОБА_2 своєю матір`ю. Про маму ОСОБА_22 вона пом`ятає і дуже переживає за те, щоб «мама» ОСОБА_20 не «залишила» її так як «залишила» мама ОСОБА_25 .

При апеляційному перегляді справи суд також звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_26 виповнилось тільки 8 рочків, вона є малолітньою дитиною - дівчинкою, яка ще не взмозі за собою слідкувати, а саме помитись, привести до ладу волосся, одягнутись. Для цього їй необхідна жіноча допомога, увага та турбота. Батько, який проживає зі своїм батьком (дідусем ОСОБА_10 ), як чоловіки, відповідно до принципів моралі не мають купати дівчинку, а самостійно вона цього зробити ще не зможе.

Верховний Суд у постановах від 25 березня 2019 року в справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18), від 09 жовтня 2024 року в справі № 161/10938/22 (провадження № 61-14434св23) зауважив, що під час вирішення питань, які стосуються життя дитини, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

У справі виник спір між батьком та тіткою, бабою, дідом щодо відібрання дитини - ОСОБА_13 , якій на момент розгляду справи апеляційним судом виповнилося 8 років.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати думку ОСОБА_13 , яка чітко висловила своє бажання проживати разом з тіткою, що підтверджено звукозаписом протоколами судових засідань суду першої та апеляційної інстанції. Між дитиною ОСОБА_5 та тіткою ОСОБА_2 бабою ОСОБА_4 , дідом ОСОБА_3 існує тісний взаємозв`язок, малолітня ОСОБА_5 , неодноразово наголошував на тому, що бажає проживати у тітки ОСОБА_2 , яку вважає своєю «мамою».

Беручи за основу у вирішенні цього спору принцип найкращих інтересів дитини, колегія суддів вкотре звертає увагу на те, що в цій справі відібрання малолітньої дитини не буде сприяти забезпеченню спокійного та стійкого середовища для неї, стане емоційним стресом, не буде враховано і її поглядів, що у сукупності охоплює складові елементи вказаного принципу. Проживання тривалий час малолітньої дитини разом з тіткою, бабою і дідом становить для дитини звичне стабільне сімейне середовище. ОСОБА_7 відвідує місцевий заклад загальної середньої освіти та секції, має друзів за місцем проживання, отже, зміна місця та умов її проживання може суттєво вплинути на емоційно-психічний стан ОСОБА_10 .

Верховний Суд наголошує, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між сторонами, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки (див. постанови Верховного Суду від 13 червня 2024 року в справі № 675/1124/22 (провадження № 61-1049св24), від 29 травня 2024 року в справі № 686/15230/23 (провадження № 61-3812св24) та інших).

З урахуванням пропорційності втручання у право позивача на повагу до його сімейного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції, та норм частини третьої статті 163 СК України допускаються випадки відмови батьку у відібранні дитини, що є необхідним у цій ситуації, виходячи виключно із інтересів малолітньої ОСОБА_10 , яка фактично умоляла суд не віддавати її батьку.

В інтересах дитини в ситуації, що склалася в цій справі, доцільно спочатку вжити відповідних підготовчих заходів, спрямованих на адаптацію дитини, відновлення стосунків батька з донькою, а також налагодження контактів з донькою, підготовки її для проживання разом із батьком в іеншому місці, після чого протягом перехідного періоду можливе вирішення питання про безпосереднє проживання дитини з батьком.

Отже, в цьому випадку відібрання малолітньої дитини та передання її батькові суперечать інтересам самої дитини та негативно вплине на їх життя. Батькові насамперед необхідно налагодити стосунки з донькою, отримати її довіру та любов, а після цього ставити питання про її відібрання, адже проживати в сім`ї відповідачів є виключно бажанням та волею самої дитини.

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 394/94/16-ц, в якій суд виснував, що вирішуючи спір, апеляційний суд здебільшого керувався правами та інтересами батька дитини (які дійсно підлягають врахуванню і за загальним правилом є пріоритетними по відношенню до прав та інтересів інших родичів), однак не надав оцінки всім обставинам справи в сукупності у світлі забезпечення найкращих інтересів малолітньої дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Враховуючи наведене, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, встановив фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності та зробив правильний висновок про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову. Такі висновки узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду та ЄСПЛ.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).

На думку суду апеляційної інстанції суд першої інстанції обгрунтував свої висновки належними та допустимими доказами, взяв до уваги що сама у батька дитини є усі права щодо дитини і що саме він має переважне право перед родичами дитини, але суд вірно і законно врахував думку дитини, висновки психолога, дотримався принципу найкращих інтересів дитини і справедливо відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову про відібрання дитини залишає без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 - адвоката Клечановської Ю.І., без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати ОСОБА_1 , не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 - адвоката Клечановської Юлії Іванівни, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: виконавчий комітет Переяславської міської ради, Переяславська міська рада, Харківська міська рада, про відібрання малолітньої дитини, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 14 березня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна