Справа № 282/1692/24
Провадження № 2/282/92/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року селище Любар

Любарський районний суд Житомирської області у складі:

Головуючого судді Вальчука В.В.

при секретарі судового засідання Демчук В.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любар, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач вказує на те, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером :14:003:0017 площею 0,1100 га., цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с.Провалівка Житомирського району Житомирської області.

Проте, вказану земельну ділянку не може використовувати, так як ОСОБА_4 , мешканка с.Провалівка Житомирського району, самоуправно зайняла вказану земельну ділянку та не допускає його до її обробітку.

Свою поведінку відповідачка обґрунтовує тим, що рішенням VIII сесії VIII скликання від 22.04.2021 року №294 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах населених пунктів селищної ради», їй було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на орієнтовну площу 0,50 га., цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в с.Провалівка Житомирської області.

Позивач вважає, що таке посилання відповідачки, з правової точки зору, є нікчемним, оскільки проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства взагалі не існує, відповідно він і не міг затверджуватись. Тобто у ОСОБА_4 не має і апріорі не може бути жодного документу який би давав їй право на належну йому земельну ділянку.

На його звернення до Любарської селищної ради щодо вирішення земельного спору та вжиття відповідних мір реагування до ОСОБА_4 щодо самоправного зайняття нею належної йому земельної ділянки, остання повідомила, що ОСОБА_4 було попереджено про неправомірність її дій, та роз`яснено, що за захистом своїх прав він вправі звернутися до суду, оскільки Любарська селищна рада, в межах своєї компетенції, не може вирішити даного спору.

Зважаючи на те, що відповідачка в добровільному порядку відмовляється звільнити належну йому на праві власності земельну ділянку, за захистом порушеного права він змушений звернутися до суду, а тому просить зобов`язати ОСОБА_4 , жительку АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою за кадастровим номером :14:003:0017, площею 0,11 га., цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, шляхом звільнення та повернення ОСОБА_1 , вказаної земельної ділянки та не чинити перешкоди у користуванні даною земельною ділянкою, а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою судді від 11.12.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримала з мотивів викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, а також додала, що спірна земельна ділянка, в порядку безоплатної приватизації, була передана у власність батькові її довірителя згідно рішення Пединківської сільської ради від 19.06.1993 року. ОСОБА_1 прийняв у спадок спірну земельну ділянку згідно рішення Любарського районного суду Житомирської області від 13.04.2020 року справа №282/196/20, після чого йому в установленому законом порядку був наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства, розташованих в межах населених пунктів Любарської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Розроблену ним технічну документацію було затверджено в установленому законом порядку, земельна ділянка була сформована та внесена до бази Державного земельного кадастру. При здійсненні державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку державним реєстратором були встановлені усі фактичні обставини, необхідні для здійснення державної реєстрації, а саме: наявність розпорядчого документа про передачу земельної ділянки у власність, наявність факту переходу права власності, наявність реєстрації земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, відсутність відомостей про права третіх осіб на таку земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні (власності) його батьків, яку він обробляв до дня їх смерті. Він прийняв спадщину після смерті батьків та набув права власності на дану земельну ділянку на законних підставах. Починаючи з 2021 року, вказану земельну ділянку самовільно зайняла ОСОБА_4 і не допускає його до її обробітку.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала та пояснила, що спірною земельною ділянкою вона користується більше 20 років без правовстановлюючого документа, а позивач почав заявляти свої права на дану земельну ділянку близько 2 років тому. Вона звернулася до Любарської селищної ради про надання дозволу на розробку технічної документації на неї. Селищна рада надала дозвіл, однак у зв`язку з війною не подавала документи на затвердження.

Представник відповідачки адвокат Саламаха А.В. в судовому засіданні пояснив, що він вважає, що позивач ОСОБА_1 незаконно набув право власності на земельну ділянку, оскільки вона не входила до складу спадщини, а тому вважає позов безпідставним.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він працює на посаді спеціаліста земельного відділу Любарської селищної ради. Пам`ятає, що весною 2024 року за заявою ОСОБА_1 виїжджав на обмір земельної ділянки в с.Провалівка Житомирського району. Тоді були визначені фактичні межі земельної ділянки. Документів на спірну земельну ділянку у позивача не було і він їх не бачив. Йому відомо про конфлікт ОСОБА_1 із ОСОБА_4 з приводу даної земельної ділянки. Чи технічна документація проходила затвердження у селищній раді він не пам`ятає, оскільки проектів рішень не розробляє. Пам`ятає, що ОСОБА_1 надавався дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що працює начальником відділу земельних відносин Любарської селищної ради. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 йому невідомі. З приводу спору між вказаними особами нічого не може повідомити, оскільки на задані йому питання постійно відповідав з емоційно вираженою неповагою, що нічого не пам`ятає та вів себе не належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки загальною площею 0,11 га, за кадастровим номером :14:003:0017, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав №404886439 від 22.11.2024 (а.с.13).

З матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 виготовленої ТОВ «Кадастровий центр» у 2022 році слідує наступне:

- Рішенням Любарського районного суду від 13.04.2020 (справа №282/196/20) за ОСОБА_1 в порядку спадкоємства за заповітом по смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Провалівка Любарського району Житомирської області, визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. для ОЖБ з прилеглою земельною ділянкою 0,62 га. для ОСГ;

- Рішенням Любарської селищної ради №559 від 27.10.2021 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічних документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок загальною площею 0,87 га.;

- Рішенням Любарської селищної ради №1015 від 17.03.2023 ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу їх у власність громадян на п`ять земельних ділянок, в тому числі на земельну ділянку кадастровим номером :14:003:0017 площею 0,1100 га.

Отже, після розробки відповідної технічної документації, позивачем було подано її на затвердження та рішенням Любарської селищної ради Житомирської області XXXII сесії VIII скликання №1015 від 17.03.2023 року її було затверджено (а.с.89). Після формування земельних ділянок, внесення їх до бази Державного земельного кадастру саме за технічною документацією, яка розроблялася на замовлення позивача, затвердження технічної документації, ОСОБА_1 було подано пакет документів для здійснення державної реєстрації права власності на належні йому в порядку спадкування земельні ділянки, в тому числі і на земельну ділянку, яка є предметом судового спору. Державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права власності за моїм довірителем відповідно до вимог Закону (а.с.13).

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - далі Закон, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.5 Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Відповідно до ч.1 ст.29 Закону, держана реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого в результаті переходу права власності та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту переходу прав від особи, відомості про яку містяться в Державному земельному кадастрі, до особи, яка заявляє свої права. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з п.«ґ» ст.5 ЗК України, до основних принципів земельного законодавства належить забезпечення гарантій прав на землю. Під терміном «гарантія» ЗК розуміє спрямовані дії на забезпечення прав на володіння, користування та розпорядження землею всіх без винятку суб`єктів, які є учасниками земельних правовідносин.

Статтею 90 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат понесених за час незаконного користування ними; приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до пункту «б» частини першої ст.211 ЗК України, громадяни та юридичні особи, за самовільне зайняття земельних ділянок, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі 282/1873/18 від 17.02.2021 року провадження №61-5981св20 Верховним Судом зазначено, що при розгляді справи про визнання недійсним та скасування наказу, скасування державної реєстрації права власності, витребування земельної ділянки, зроблено наступні праві висновки: «Статтею 81 ЗК України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, серед іншого, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та на підставі прийняття спадщини.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про землеустрій», проект відведення земельної ділянки розробляється зокрема в таких випадках: відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності, безкоштовної приватизації земельних ділянок громадянами тощо.

Враховуючи наведене вище, відповідачці ОСОБА_4 було надано саме дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки із земель комунальної власності орієнтовною площею 0,50 га. для ведення особистого селянського господарства в с. Провалівка Житомирської області.

Відповідно до пп. 5 п. 27 розділу X Земельного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», під час дії воєнного стану в Україні безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого манна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

Саме із цих підстав, відповідачка ОСОБА_4 не змогла реалізувати рішення про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у зв`язку з наявністю законодавчої заборони.

Також, суд зазначає, що відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування (постанова від 28 листопада 2018 року у справі №826/5735/16). Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом. Отже, правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб (постанова від 17 жовтня 2018 року у справі №3 80/624/16-ц).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що відповідачкою були порушені права позивача, а тому задовольняє позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою в повному об`ємі.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн., що стверджується квитанцією від 03.12.2024 року (а.с.1).

Відтак, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору.

Разом з тим, у позовній заяві позивач зазначив, що судові витрати, які він поніс та планує понести у зв`язку з розглядом справи, складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн. та 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які також просив стягнути з відповідача.

Відповідно до положень ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Враховуючи те, що позивачем і його представником до закінчення судових дебатів не надано суду доказів, що підтверджували б факт понесення першим витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000 грн., то суд приходить до висновку, що вказана сума не підлягає стягненню з відповідачки.

Керуючись ст.ст.4, 11, 76, 81, 89, 137, 141, 258- 259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст.ст.211-212, 319, 321, 391 ЦК України, ст.5, 90, 152, 211-212, п.п.5 п.27 розділу Х ЗК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_4 , жительку АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 на праві власності земельною ділянкою за кадастровим номером :14:003:0017, площею 0,11 га., цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, шляхом звільнення та повернення ОСОБА_1 , вказаної земельної ділянки та не чинити перешкоди у користуванні даною земельною ділянкою.

Стягнути з ОСОБА_4 , жительки АДРЕСА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , понесені ним судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 12 березня 2025 року.

Суддя: В. В. Вальчук