Справа № 352/1457/23
Провадження № 22-ц/4808/425/25
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Луганської В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Михайлюк Анжели Романівни на заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Хоминець М.М. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

28 червня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 січня 2005 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, під час подружнього життя у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказував, що стосунки з відповідачкою розладилися, спільне життя не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного. Їх сім`я розпалась через психологічну несумісність, спільне небажання відновити сімейні відносини та існує тільки формально.

Просив шлюб розірвати.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 січня 2005 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 44.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Михайлюк А.Р. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням, представник відповідача адвокат Михайлюк А.Р. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, оскільки вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. На думку апелянта суд першої інстанції підійшов до вирішення спору формально, не з`ясував дійсних обставин справи.

Зазначає, щодо позивач не подав достовірних даних про фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_1 .. Так, з 26.02.2022 року відповідач ОСОБА_1 разом з дітьми перебуває на території Польщі, що підтверджується відмітками в її закордонному паспорті. Однак позивач не вказав в позовній заяві інформацію про те, що фактично відповідачка разом з дітьми перебуває за кордоном, не вказав її номер телефону та адресу електронної пошти, хоча знав і володів такою інформацією, чим порушив п. 5, 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України. Відтак, ОСОБА_1 не була повідомлена про розгляд справи, відповідно не була в судовому засіданні, в зв`язку з чим не мала можливості подати власні докази, висловити міркування, тому рішення є необґрунтованим через неповне з`ясування обставин справи.

Питання припинення шлюбних відносин між сторонами не обговорювалось. На даний час відповідач перебуває за кордоном і про наявність рішення дізналася випадково. Твердження позивача про те, що подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, є таким, що не відповідає обставинам справи, адже думка відповідачки не була врахована. Водночас відповідач хотіла надати пояснення і докази по справі, якими аргументувала б свою позицію щодо розірвання шлюбу, а також обговорити питання про зміну шлюбного прізвища з урахуванням позиції позивача. Без врахування цих обставин суд прийняв неповне рішення, всебічно не дослідив обставин справи, не надав можливості обгрунтувати відповідачеві свою позицію у справі, чим обмежив права відповідача передбачені ст. 43 ЦПК України.

Судом порушено порядок ухвалення заочного рішення, адже в ухвалі про відкриття провадження від 03 липня 2023 року судом першої інстанції зазначено, що відповідач вправі подати протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження письмовий відзив з викладом заперечення проти позову. На час судового засідання по справі, яке було призначене на 27 липня 2023 року, не було інформації про належне повідомлення відповідача: ні про вручення такої кореспонденції, ні про її повернення. Більше того, суд прийняв рішення, ігноруючи право відповідача подати відзив на позовну заяву. За правилами ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Тому розгляд справи відбувся з порушенням норм цивільного судочинства без винесення ухвали про заочний розгляд та з недотриманням вимог ст. 280 ЦПК України, а сааме при відсутності доказів належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання. Коли відповідач не з`явилася в судове засідання вперше, то це є підставою для відкладення судового засідання. Однак суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення навіть до моменту спливу строку, встановленого для подання відзиву на позовну заяву.

Отже, судом першої інстанції не було належно повідомлено відповідача про відкриття провадження у справі, час та дату першого судового засідання, а також вона не отримала копію позовної заяви разом з доданим до неї матеріалами, підтвердження вручення ухвали про відкриття провадження по справі та судову повістку, і суд першої інстанції ухвалив оскаржене рішення до моменту спливу строку, встановленого для подання відзиву на позовну заяву, що позбавило її можливості надати відзив до позовної заяви, брати участь у судовому процесі та права на справедливий суд. Відповідач не заперечувала б проти розірвання шлюбу, проте хотіла висловити свою позицію щодо причин розлучення, а також обговорити питання про повернення їй після розірвання шлюбу дошлюбного прізвища.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2023 року про розірвання шлюбу скасувати.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Леник Л.П. подала відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що апелянтом не наведено доводів про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, тобто про застосування при вирішенні даної справи судом першої інстанції норм закону, який би не підлягав застосуванню, або про незастосування закону, який підлягав застосуванню, не наведено.

Представник позивача зазначає, що твердження відповідача в скарзі про порушення при поданні позовної заяви норм ст.175 ЦПК України не заслуговує на увагу. Адже при поданні позову позивачем зазначено відомі йому адреса та засоби для комунікації та зв`язку відповідачки. Доводи про те, що позивачу були відомі інші засоби зв`язку відповідачки, а він їх суду не надав, є надуманими та такими, що не підтверджені належними доказами.

Щодо порушення процедури ухвалення заочного рішення та відправлення копії позовної заяви з додатками за місцем реєстрації відповідача, то із відбитку поштового штампу вбачається, що поштове відправлення (рекомендований лист) № 498 із відміткою «Судова повістка» на адресу відповідачки було відправлено районним судом 06 липня 2023 року. Матеріалами справи підтверджується, що в цьому відправленні знаходилась ухвала Тисменицького районного суду про відкриття провадження у справі, в якій був зазначений час для подання відзиву та повідомлено про призначення справи до розгляду по суті на 27 липня 2023 року, а також містилась позовна заява з додатками. На зворотному боці цього конверта, на бланку повідомлення про вручення є відбиток штампу Тисменицького районного суду, без зазначення вхідного номера, але із проставленою рукописом датою «15 вересня 2023р». Отже, дане поштове відправлення знаходилось у місці вручення з 06 липня 2023 року до 15 вересня 2023 року, після чого було повернуто за зворотною адресою. Вважає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу сторони є достатнім для того, щоб вважитись належним повідомленням такої сторони, оскільки саме вже отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду

Крім того вважає, що доводи апелянта про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 280 ЦПК України при ухваленні заочного рішення є безпідставними та не підтверджені належними доказами

Враховуючи наведене вище, вважає, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування заочного рішення, ухваленого Тисменицьким районним судом 27 липня 2023 року. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Михайлюк А.Р., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати, позов задовольнити, заперечення представника позивача ОСОБА_2 адвоката Леник Л.П., про дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

У п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно з матеріалами справи 15.01.2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 44 та Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повторно видано 21.06.2023 свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.3).

У шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4-5).

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначав, що останнім часом сімейне життя подружжя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки кожен з подружжя має взагалі протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Зі слів позивача, на момент звернення до суду із відповідними позовними вимогами, сім`я існує лише формально (а.с.1-2).

Ухвалюючи оскаржене рішення щодо задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, суд виходив із того, що стосунки, які склались між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу. За таких обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, інтересам дітей сторін, що має істотне значення.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

При цьому, варто зазначити, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Так, звертаючись до суду із позовом позивач вказував, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що шлюб фактично припинено та сторони мають різні погляди на сімейне життя, а подальше існування шлюбу порушуватиме права сторін та їх дітей.

Таким чином, встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Положеннями СК України передбачено, що розірвання шлюбу в судовому порядку можливе за взаємною згодою та за позовом одного з подружжя. Судовий порядок (процедура) розірвання шлюбу застосовується у випадках, передбачених СК України: при наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей; при відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу; якщо один з подружжя, незважаючи на відсутність у нього заперечень, ухиляється від розірвання шлюбу в державному органі РАЦС.

Судовий порядок розірвання шлюбу здійснюється з урахуванням вимог цивільного процесуального законодавства про позовне провадження, де досить докладно визначені права та обов`язки сторін, що беруть участь у справі. Суд повинен забезпечити не тільки державно-правове регулювання відносин, пов`язаних з припиненням шлюбу, але й у разі потреби захистити інтереси кожного з подружжя і їхніх неповнолітніх дітей. Якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу.

Таким чином, наявність дітей та встановлення обставин, за яких збереження шлюбу буде суперечити інтересам дітей, може бути самостійною підставою для ухвалення рішення про розірвання шлюбу, що передбачено положеннями ч. 2 ст. 112 СК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки такий існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін.

Більш того, в апеляційній скарзі представник відповідача заявила, що ОСОБА_1 не заперечує проти розлучення, однак бажала висловити думку щодо причин розлучення та вирішення питання про зміну прізвища на дошлюбне. Однак в суд апеляційної інстанції відповідач не явилася, її представник не надала пояснень, які інші обставини або підстави для розірвання шлюбу мав встановити суд при вирішенні позову. Про зміну прізвища на дошлюбне заяву суду відповідач також не надала, конкретних побажань не висловила, її представник колегії суддів пояснила, що ОСОБА_1 бажає залишити шлюбне прізвище.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції, у зв`язку з необізнаністю ОСОБА_1 про судовий розгляд справи, не було вирішено питання про зміну прізвища відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не є підставою для скасування заочного рішення та крім того, вона може відновити своє дошлюбне прізвище в органі ДРАЦС.

Однак колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи, що є порушенням процесуального закону.

Згідно з ч. 5 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Згідно з отриманою судом інформацією №137651 від 03.07.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріалами справи встановлено, що судом першої інстанції було повідомлено відповідача на її адресу реєстрації, однак 15.09.2023 року вже після розгляду справи конверт повернувся на адресу суду без жодної відмітки про причини невручення (а.с.27-41).

Отже, за загальним правилом відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України можна вважати, що відповідач про час та дату розгляду справи не була належним чином повідомлена.

Разом із тим, звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, а також із апеляційною скаргою, відповідач вказувала, що при зверненні позивача із позовом вона перебувала за межами України, що підтверджується відміткою в паспорті (а.с.59 зворот).

Таким чином, на час подання позовної заяви та на час ухвалення заочного рішення суду відповідач не знаходилась на території України, у зв`язку із чим не отримувала ухвалу про відкриття провадження в справі із зазначенням дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті, копію позовної заяви, а тому була позбавлена можливості надати свої заперечення на позов чи висловити свою позицію.

Враховуючи вказане, справу було розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідачки, не повідомленої належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі № 752/11822/15-ц.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена в суді першої інстанції про розгляд справи, і таким доводом обґрунтовує свою апеляційну скаргу.

Не будучи обізнаною про судовий процес щодо розірвання шлюбу, відповідач була позбавлена можливості заперечити проти позову, визнати його, ініціювати примирення, реалізувати інші процесуальні права та виконати процесуальні обов`язки, тобто була позбавлена права на справедливий суд і на ефективний спосіб захисту. Вищенаведені норми ст.. 376 ЦПК України передбачають ці обставини як обов`язкову підставу для скасування судового рішення, тому неможливо погодитися із думкою представника позивача про те, що той факт, що ОСОБА_2 уклав інший шлюб після ухвалення оскарженого заочного рішення є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги.

Згідно з приписами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. У зв`язку із тим, що заява про зміну прізвища після розірвання шлюбу відповідачем не надана, колегія суддів не вбачає підстав для вирішення такого питання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Михайлюк Анжели Романівни задовольнити.

Заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 15 січня 2005 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 44.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.М.Луганська