Справа № 301/3218/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 лютого 2025 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого Собослой Г.Г.

суддів Кожух О.А., Джуга С.Д.

з участю секретаря Ормош О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Керівника Хустської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області на рішення Іршавського районного суду від 07 грудня 2022 року, у справі № 301/3218/22 (Головуючий: Золотар М.М.), -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, мотивуючи тим, що 28 квітня 2012 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Великораковецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 08.

Відповідно до договору дарування нерухомого майна від 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 належав магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2020 році за власні кошти відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, який був укладений 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 , придбав земельну ділянку 0,0418 га, цільове призначення: для будівництва та,обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :08:001:0103, за адресою: АДРЕСА_1 .

На даній земельній ділянці за вищевказаною адресою знаходиться будівля магазину, право власності на яку зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.09.2022 року, номер запису про право власності 38185207.

Влітку 2021 року на земельній ділянці (0,0418 га) ОСОБА_1 здійснив реконструкцію магазину за особисті кошти, без порушення чинних будівельних норм та правил за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звернувся до відділу з питань архітектури та державного архітектурно-будівельного контролю Білківської сільської ради з проханням провести обстеження місця розташування об`єкта вимогам державних будівельних норм. В отриманій інформації начальника відділу з питань архітектури та державного архітектурно-будівельного контролю Штумфа Володимира № 18-11/7 від 26.08.2022 року зазначено, що «Реконструкція магазину під магазин на АДРЕСА_1 забудовник ОСОБА_1 , відповідає державним будівельним нормам, зокрема вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 Планування та забудова територій та не суперечить положенням генерального плану с. Великий Раковець у частині місця розташування об`єкта в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд.

Рішенням Іршавського районного суду від 07 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право особистої приватної власності на реконструйований магазин під магазин, позначений на плані літ. А-А/-А//, вбиральню, позначену на плані літ. Б, по АДРЕСА_1 .

На дане рішення Керівником Хустської державної окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про скасування рішення, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, так як підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні оскільки в ході оспорюваних прокуратурою інформації та документів розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, при відкритті розділу стосовно об`єкта речових прав за реєстраційним номером об`єкта №219 встановлено наявність технічного паспорту на громадський будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_3 датований 09.01.2023 р.. Зі змісту вказаного технічного паспорту слідує, що будівництво спірного об`єкта завершене в 2021 році складала 315,8 м2 і аналогічні дані щодо загальної площі(315,8м2) реконструйованого магазину зазначено і в технічному паспорті та видано 09.01.2023 р. та створено в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва 13.02.2022 року, тобто після постановлення судового рішення від 07.12.2022 року і тобто є неналежним доказом. Визнання судом права власності на самочинне будівництво можливо лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умов дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченою будівництвом об`єкта. Отже, суд взяв на себе повноваження притаманні у даному випадку органу контролю. Експлуатація спірного нерухомого майна за відсутності належних, документів, що підтверджують безпечність, експлуатації будівлі, створює небезпеку для життя необмеженого кола осіб, оскільки оскаржуване рішення суду узаконило самочинно збудований об`єкт масового відвідування людей без встановлення його безпечності, а висновок щодо дотримання всіх норм та правил при будівництві будівлі компетентний орган не надав.

Заслухавши пояснення представника Закарпатської обласної прокуратури Роман М.М., який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчить заява адвоката Гангур О.М. про розгляд справи у його відсутності і їх неявка не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч2 ст. 372 ЦПК України.

Встановлено, що 28 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Великораковецької сільської ради Іршавського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 08.

Відповідно до договору дарування нерухомого майна від 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 належав магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2020 році за власні кошти відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченому приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу Гецко А.І., за реєстровим номером № 1728 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 придбав земельну ділянку 0,0418 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер :08:001:0103, за адресою: АДРЕСА_1 .

На замовлення ОСОБА_1 комунальним підприємством «Іршавське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Із договору дарування нерухомого майна від 15 вересня 2020 року вбачається, що предметом цього договору є магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і цей магазин позначений під літерою «А», загальна площа його становить 43,20 кв.м.

У зв`язку з реконструкцією об`єкта нерухомого майна проведеної ОСОБА_1 об`єкт втратив тотожність із тим об`єктом нерухомого майна, на який власником отримано право власності у 2020 році, згідно договору дарування і відбулася зміна у загальній площі будівлі з 43,2 кв.м. на 315,8 м2.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У частині 4 статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Нормативно регламентованим є право власника на забудову, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч. 3 ст. 375 ЦК України).

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України)

Частиною третьою, п`ятою, сьомою статті 376 ЦК України передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У зв`язку із зверненням до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний об`єкт є самочинно збудованим нерухомим майном комерційного призначення, будівництво якого розпочато без належного дозволу, без затвердженого проекту, без отримання сертифікату (декларації) про введення його в експлуатацію.

Разом з тим, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

На підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинне збудоване майно на земельній ділянці що не надавалася у власність чи користування особи, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, екологічних та інших норм та правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу.

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно суд виходить з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Частиною 8 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Технічний паспорт, який міститься у матеріалах справи, не є документом дозвільного характеру на підставі якого розпочинається будівництво чи вводиться об`єкт в експлуатацію, а такий є лише результатом комплексу робіт щодо обмірювання уже збудованого об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтовано прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. (абзац перший-третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження .

Так, Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № 800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенцій суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідні і реально можливими для реалізації які фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливим є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

У даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що визнання за відсутності законних підстав в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на магазин, порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно, оскільки прийняття рішення щодо цього об`єкту відноситься до компетенції Державної інспекції архітектури та містобудування України.

На адресу Закарпатського апеляційного суду від Державної інспекції архітектури та містобудування України надійшли пояснення, в яких зазначають, що апеляційна скарга прокуратури є підставною та просять її задовольнити , так як суд першої інстанції проігнорував той факт, що ОСОБА_1 не звертався до органу державного архітектурно будівельного контролю для введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду з позовом про визнання права власності.

Враховуючи те, що незважаючи на відсутність належних документів, що підтверджують безпечність експлуатації приміщення магазину та наявність суспільної проблеми, яка свідчить про той факт, що позивачем виконано будівельні роботи без додержання містобудівних умов і обмежень земельної ділянки, без проектної документації та без зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт, що не гарантує безпечності об`єкта та відвідувачів цього закладу, несе потенційну загрозу життю, здоров`ю громадян, які будуть відвідувати дану будівлю.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідності до п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_1 слід відмовити із вищезазначених підстав.

Судові витрати у відповідності до ст.ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1488,60 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, ст. 376 ЦК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Хустської окружної прокуратури Закарпатської області в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду від 07 грудня 2022 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь закарпатської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 1488 грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом: Г.Г.СОБОСЛОЙ