КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/9153/23 Головуючий у суді І інстанції Кордюкова Ж.І.
Провадження № 22-ц/824/1108/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ТОВ «Теплопостачсервіс»звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 29 400,43 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 290,17 грн, 3 % річних у розмірі 808,89 грнта сплачений судовий збір в сумі 2 684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Теплопостачсервіс» з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі й до квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на підставі договору № 1960/ВА-278 про бронювання квартири для передачі у власність від 25 листопада 2013 року.

Письмовий договір про надання послуг з відповідачем не укладався, оскільки він знехтував цим обов'язком як споживача житлово-комунальних послуг. Свої зобов'язання по оплаті наданих позивачем послуг відповідач також не виконував, у зв`язку з чим за період з листопада 2019 року по березень 2023 року в нього виникла заборгованість за надані комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 29 400,43 грн. Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідач має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % від простроченої суми, нарахованих позивачем за період з листопада 2019 року по січень 2022 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач особі представника за довіреністю - адвоката Агбонгале Л.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_3 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 187973253 від 07 листопада 2019 року.

Реєстрацію права власності на квартиру проведено 22 грудня 2016 року ПН КМНО Пасічник С.Г. на підставі договору про бронювання квартири для передачі у власність № 2321/ВА-272 від 25 квітня 2014 року, укладеного з ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг», додаткового договору № 1 від 12 грудня 2016 року до цього договору, акту прийому-передачі квартири № 913 від 16 грудня 2016 року, довідки № 913Д від 6 грудня 2016 року.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.

Отже, позивач вважає висновок суду першої інстанції про те, що він не довів належними і допустимими доказами ту обставину, що відповідач є власником або квартиронаймачем квартири, таким що не відповідає дійсності, адже в матеріалах справи наявний договір № 1960/ВА-278 від 25 листопада 2013 року про бронювання квартири для передачі у власність, відповідно до умов якого ТОВ «ТМО Ліко-Холдінг» бронюється за ОСОБА_1 житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , та визначається порядок придбання та погашення облігацій для передачі квартири у власність.

Вказує, що незважаючи на недостатність доказів у справі, суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та, не скориставшись правилом частини сьомої статті 81 ЦПК України, з власної ініціативи не зібрав докази, що стосуються предмета спору, а саме не витребував у ТОВ «Теплопостачсервіс підтверджуючих документів щодо права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_5 .

Тому позивач просить прийняти та приєднати до матеріалів справи додаткові письмові докази, які обґрунтовують факт наявності права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_5 , а саме копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 квітня 2024 року та копію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Теплопостачсервіс», як юридична особа, що здійснює діяльність з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

25 листопада 2013 року між ТОВ «ТМО Ліко-Холдінг» та ОСОБА_1 укладено договір № 1960/ВА-278 про бронювання квартири для передачі у власність, відповідно до умов якого ТОВ «ТМО Ліко-Холдінг» бронюється за ОСОБА_1 житлове приміщення (квартира будівельний АДРЕСА_5 ) та визначається порядок придбання та погашення облігацій для передачі квартири у власність.

Згідно з довідкою ТОВ «Теплопостачсервіс» від 16 квітня 2023 року № 19/14-278Т за період з 01 листопада 2019 року по 16 квітня 2023 року за адресою: АДРЕСА_4 , обліковується заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення у розмірі 29 400,43 грн.

Відповідно до розрахунку позивача від 16 квітня 2023 року № 19/14-278Т за період з 01 листопада 2019 року по 31 січня 2022 року на суму заборгованості за послуги з централізованого опалення нараховані 3 % річних у розмірі 808,89 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 290,17 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що відповідач є власником або квартиронаймачем квартири за зазначеною адресою. Крім того, позивач не довів, що відповідач проживає або будь-яким іншим чином споживає надані ним послуги за адресою: АДРЕСА_4 . Суд також зазначив, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 . Отже, позивачем не доведено, що саме відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Правовідносини між сторонами у спірний період були врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правил № 630) та втратили чинність 01 травня 2022 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 85 від 02 лютого 2022 року.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно частини першої, третьої статті 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

За статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Пунктом 30 Правил № 630 передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблені правові висновки про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Отже, згідно із вказаними нормами закону та судовою практикою незалежно від наявності письмового договору з виконавцем послугспоживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання виконавцем (позивачем) комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, ТОВ «Теплопостачсервіс»посилалось на те, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі договору № 1960/ВА-278 про бронювання квартири для передачі у власність від 25 листопада 2013 року, а отже є споживачем комунальних послуг, які надаються позивачем.

За умовами вказаного договору, ТОВ «ТМО Ліко-Холдінг» лише бронює за ОСОБА_1 житлове приміщення (квартира будівельний АДРЕСА_5 ) та визначає порядок придбання та погашення облігацій для передачі квартири у власність.

Виконавець передає квартиру інвестору за актом прийому-передачі, чим погашає облігації та надає послуги згідно пункту 2.7 цього договору, зокрема, за дорученням інвестора здійснює дії щодо державної реєстрації та оформлення прав на квартиру, як на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб сторона набула право власності на спірний об`єкт.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача.

Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, зазначав, що він надає послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі й до квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 і в якій останній проживає.

У порушення наведених процесуальних норм позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачу належить право власності або користування квартирою АДРЕСА_5 .

Сам по собі договір № 1960/ВА-278 про бронювання квартири для передачі у власність від 25 листопада 2013 року, стороною якою ТОВ «Теплопостачсервіс» не являється, не свідчить, що позивач набув у встановленому законом порядку право власності на заброньоване житлове приміщення в об`єкті будівництва.

Відповідно до отриманої судом інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осібГолосіївської РДА від 15 травня 2023 року ОСОБА_1 з 23 квітня 1992 року по теперішній час значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_6 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті за період з листопада 2019 року по березень 2023 року включножитлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_4 ,оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач у справі користувався комунальними послугами, є зареєстрованим за вказаною у позовній заяві адресою, або що саме відповідач є власником нерухомого майна, яке забезпечувалось послугами з централізованого опалення з боку позивача.

Посилання представника ТОВ «Теплопостачсервіс» в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору про бронювання квартири для передачі у власність №2321/ВА-272 від 25 квітня 2014 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 187973253 від 07 листопада 2019 року, не заслуговують на увагу як безпідставні.

Ані вказані вище квартира, ані договір про бронювання квартири, ані інформаційна довідка, які відсутні в матеріалах даної справи, не стосуються предмета спору - стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення по квартирі АДРЕСА_5 , яка лише була заброньована за відповідачем згідно із умовами договору про бронювання квартири для передачі у власність № 1960/ВА-278 від 25 листопада 2013 року.

Колегія суддів відхиляє посилання представника позивача на те, що суд першої інстанції мав самостійно витребувати у нього відповідні докази, оскільки такі посилання не відповідають вимогам статті 13 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини.

З огляду на положення статей 12, 13 ЦПК України, саме позивач мав визначитися із обсягом доказів, на яких він ґрунтує свої позовні вимоги, та надати суду відповідні докази. При цьому слід врахувати, що ТОВ «Теплопостачсервіс» є виконавцем комунальних послуг у багатоквартирному будинку та має бути обізнаним щодо того, якими саме доказами мають бути підтверджені обставини, що входять у предмет доказування у такій категорії справ. Відповідно, ризики ненадання доказів щодо власника квартири та/або фактичного споживача послуг з централізованого опалення мають бути покладені саме на ТОВ «Теплопостачсервіс».

Згідно статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Колегія суддів не вбачає підстав для прийняття нових доказів, які додані позивачем до апеляційної скарги, а саме копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 квітня 2024 року та копію рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 квітня 2020 року у справі № 752/24038/19, оскільки ці письмові докази були відсутні на час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі і позивач не навів об`єктивний причин, за яких він не міг надати їх до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення представником позивача норм матеріального і процесуального закону у тому числі в частині диспозитивності цивільного судочинства.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ТОВ «Теплопостачсервіс» необхідно залишити без задоволення, а рішенняГолосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній