ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року

м. Харків

справа № 638/3055/23

провадження № 22-ц/818/956/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року в складі судді Невеніцина Є.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною, яку в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 вересня 2009 року по 17 вересня 2020 року він з ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі.

28 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено розписку, згідно з якою ОСОБА_4 взяла у борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 945 440,00 грн, що еквівалентно 90 000,00 доларів США, відповідно до курсу НБУ станом на 28 вересня 2015 року. Також ОСОБА_5 зазначила у розписці, що нібито грошові кошти нею взяті для покупки в особистих цілях в якості особистого нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 . Кошти у повному обсязі зобов`язалася повернути до 28 вересня 2020 року включно.

Про наявність розписки від 28 вересня 2015 року йому стало відомо лише у січні 2020 року, під час розгляду справи №638/16038/19. Разом із оскаржуваною розпискою були долучені розписки, які нібито підтверджували, що батько ОСОБА_4 ОСОБА_3 отримав у борг 90 000,00 доларів США для особистих цілей у чотирьох осіб з наміром довести джерело походження коштів у ОСОБА_3 .

Вказав, що виходячи зі змісту судових рішень у справі № 638/16038/19 оспорювана розписка покладає на нього обов`язок повернути 45 000,00 доларів США відповідачу ОСОБА_3 , оскільки кошти за цією розпискою нібито було використано ОСОБА_2 на придбання квартири.

Вважав, що розписка є фіктивною, оскільки складена з метою створення ілюзії використання особистих коштів ОСОБА_6 , при придбанні майна та визнання нею особистої власності при поділі спільного майна, набутого під час шлюбу.

Посилався на те, що ОСОБА_3 не мав достатніх коштів для повернення 90 000,00 доларів США та відповідно не мав достатніх доходів для надання зазначеної суми у позику ОСОБА_2 , що свідчить про фіктивність розписки від 28 вересня 2015 року.

Зазначив, що за період шлюбу ним отримано заробітну плату у розмірі 63720,21 доларів США, відповідно необхідності у подружжя брати позику для купівлі квартири за 45 000,00 доларів США не було.

Просив визнати недійсною розписку укладену між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про отримання ОСОБА_8 від ОСОБА_3 суми позики в розмірі 1 945 440,00 грн, що у еквіваленті доларів США складає 90 000,00 доларів США; стягнути з відповідачів судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсною розписку, укладену між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , датовану 28 вересня 2015 року, про отримання ОСОБА_8 від ОСОБА_3 суми позики у розмірі 1 945 440,00 грн, що у еквіваленті доларів США складає 90 000,00 доларів США; стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах суму сплаченого судового збору в розмірі 1073,60грн по 536,80 грн з кожного; стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн по 20 000,00 грн з кожного; стягнуто на користь Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частинах 757,28 грн по 378,64 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через своїх представників подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що позивачем обрано неналежний, неефективний і неправомірний спосіб захисту свого права, оскільки розписку як один з доказів укладення договору позики неможливо визнати недійсною, недійсним можна визнати тільки правочин, розписка ж є лише документом, виданим однією із сторін правочину на підтвердження його укладення. Позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Зазначила, що суд необґрунтовано і незаконно відхилив клопотання про виклик та допит свідків, грубо порушено право на надання часу для підготовки виступу у судових дебатах. Вважала, що розписка є достовірним доказом про отримання у борг грошових коштів. Позивачем не було надано суду жодного доказу в обґрунтування свого позову, а доводи позивача не мають ніякого відношення до предмета позову. Вважала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката Іванченко А.В. явно не співмірний зі складністю справи та наданих послуг, часом, витраченим на виконання даних послуг, обсягом виконаних робіт, позивачем не надано суду доказів оплати витрат на правові послуги. За умови надання суду доказів щодо витрат на правову допомогу співмірна та об`єктивна оплата послуг адвоката була б в сумі 5800,00 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що згідно рішення Харківського апеляційного суду по справі №638/16038/19 оспорювана розписка не покладає на ОСОБА_1 обов`язок повернути 45 000,00 доларів США відповідачу ОСОБА_3 , а судом в оспорюваному рішенні так і не обґрунтовано, яким чином вказана розписка порушує права ОСОБА_1 . Оскільки боргова розписка від 28.09.2015 за своєю правовою природою є тільки доказом (а не договором позики) на підтвердження обставин про укладання відповідного правочину, то вона не може бути оспореною, визнаною недійсною, фіктивною на підставі норм про визнання правочину (договору позики) недійсним. Якщо ОСОБА_1 і вважав, що укладанням правочину договору позики якимось чином порушено його права, то йому необхідно було звертатися до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, або обирати інший законний спосіб захисту свого порушеного права, а не з позовом про визнання недійсною розписки - одного з доказів укладання такого правочину. Зазначив, що він та його представник не ухилялися від надання оригіналу розписки суду, а навпаки своїми діями показували суду, що він готовий надати оригінал розписки суду, але після його огляду та дослідження в якості доказу по справі №638/7753/23, в противному разі він був би безпідставно знищений експертом по справі №638/3055/23 для відповіді на питання, яке не мало ніякого значення для встановлення істини по цій справі. Таку позицію ОСОБА_3 неодноразово через свого представника доводив суду, але суд безпідставно не узяв її до уваги і не призупинив розгляд справи до такого огляду і дослідження в якості доказу оригіналу розписки у справі №638/3055/23. Крім того, представником ОСОБА_3 неодноразово подавалися клопотання до суду про призупинення розгляду справи №638/3055/23, до розгляду справи №638/7753/23, в матеріалах якої знаходився оригінал розписки, по суті. Згідно клопотання експерта, для проведення експертизи оригінал розписки ОСОБА_2 від 28.09.2015 необхідно фактично знищити, про що є попередження у листі експерта. При цьому, зазначив, що Дзержинським районним судом м. Харкова (головуюча суддя Штих Т.В.) розглядається цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення суми боргу (справа №638/7753/23). До справи ОСОБА_3 в якості доказу долучено оригінал вищевказаної розписки. Якщо оригінал розписки буде знищений під час розгляду справи №638/3055/23 (головуючий суддя ОСОБА_10 ), то неможливо буде встановити істину у справі №638/7753/23 (головуюча суддя Штих Т.В.), і ОСОБА_3 не зможе реалізувати через суд своє законне право на отримання грошового боргу від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зазначив, що експертам в клопотанні ставилося питання про фактичне знищення оригіналу розписки для визначення питання, чи відповідає дата проставлена на розписці фактичній даті її підписанні, в той час, як згідно практики Верховного Суду для визнання правочину дійсним чи недійсним дата написання розписки не має ніякого значення. Вважав, що клопотання на призначення такої експертизи подано представником позивача з метою затягування розгляду справи та знищення оригіналу розписки, при тому що, якщо навіть припустити, що експертом було б встановлено, що розписка була написана пізніше вказаної у неї дати, на чому наполягає позивач (хоча це є припущенням), то це ніяким чином не впливало б на визнання її фіктивною, не впливало б на визнання недійсним самого договору позики. Такої ж думки додержується і Верховний Суд: у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року у справа № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22). Таким чином, позиція суду щодо винесення ухвали про призначення технічної експертизи для з`ясування питань, які не мали ніякого значення для прийняття законного рішення у справі була не на користь об`єктивного та обґрунтованого розгляду справи. Проте призначенням такої експертизи суд поставив під загрозу прийняття законного рішення у справі №638/7753/23, якщо такий доказ як оригінал розписки був би знищений експертом. Посилався на те, що ОСОБА_1 мав право подати клопотання про проведення будь-якої експертизи по оригіналу розписки в рамках розгляду справи №638/7753/23, проте він цього не зробив, чим виявив свою незацікавленість у обґрунтованому та об`єктивному перебігу розгляду вказаної справи та винесення законного рішення по ній. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц зазначено, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. Доведення обставин щодо фінансової можливості подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_8 за рахунок доходів, отриманих, зокрема ОСОБА_1 , придбати квартиру АДРЕСА_1 та відсутність у зв`язку з цим необхідності запозичення грошових коштів у інших осіб, а також не підтвердження стороною відповідачів фінансової спроможності повернення запозичених ОСОБА_3 грошових коштів для їх подальшого надання у позику ОСОБА_2 відповідно до розписки від 28.09.2015, не стосується предмету позову, а саме доказування позивачем недійсності розписки. Позивачем не доведено заявлених позовних вимог жодним належним та допустимим доказом. Сума задоволеного гонорару у розмірі 40 000,00 грн не відповідає складності даної справи та тій роботі, яка була виконана адвокатом Іванченко А.В. по ній. Розмір витрат на оплату послуг адвоката Іванченко А.В. явно не співмірний зі складністю справи та наданих послуг, часом, витраченим на виконання даних послуг, обсягом виконаних робіт.

06 грудня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційні скарги необґрунтованими. При цьому посилався на те, що твердження апелянтів, що нібито наявність даної розписки само по собі нічим не порушувало права позивача є помилковим та не відповідає дійсним обставинам справи. Враховуючи неможливість виявлення справжньої правової природи правовідносин сторін, у зв`язку з відсутністю оригіналу розписки, вважав, що відповідачем не доведено відповідними доказами факту укладення договору позики, окрім оскаржуваної розписки. Вказав, що неможливість проведення технічної експертизи розписки виникло через створення перешкод ОСОБА_3 шляхом неподання до суду оригіналу розписки, що є предметом дослідження. Вважав, що від вирішення спору в даній справі залежить вирішення справи № 638/7753/23, оскільки у випадку визнання розписки від 28.9.2015 недійсною, стягнення коштів буде неможливим, оскільки оскаржувана розписка не буде породжувати жодних правових наслідків. Посилався на те, що він даний позов подав раніше позову ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу, тому правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, є нерелевантною в даному випадку. Посилався на те, що за період з вересня 2009 року по вересень 2015 року він отримав заробітну плату в розмірі 63 720,21 доларів США, у зв`язку з чим необхідності у подружжя брати позику для купівлі квартири не було. Підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної давності відсутні. Також просив стягнути витрати на правничу допомогу надану в суді апеляційної інстанції в розмірі 40 000,00 грн.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наданими позивачем доказами спростовано факт отримання 28 вересня 2015 року ОСОБА_2 у позику 1 945 440,00 грн, що еквівалентно 90 000,00 доларів США від її батька ОСОБА_3 на підставі розписки від 28 вересня 2015 року.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 05 вересня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2020 року у справі № 638/17565/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Згідно копії розписки, від 28.09.2015, ОСОБА_8 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 945 440 грн, що у еквіваленті доларів США складає 90 000 доларів США відповідно до курсу НБУ на 28.09.2015 року. Вказані грошові кошти ОСОБА_8 взяті для покупки в особистих цілях в якості особистого нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_8 зобов`язалася повернути кошти у повному обсязі до 28.09.2020 включно. При отриманні вищевказаних коштів у борг від ОСОБА_3 присутні свідки: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (а.с.45,165 том 1).

Відповідно до копії розписки від 24 вересня 2015 року, ОСОБА_3 , позичив у ОСОБА_13 гроші у сумі 30 000,00 доларів США для особистих цілей та зобов`язався їх повернути до 26 вересня 2016 року. Також зазначено про те, що 18 листопада 2015 року ОСОБА_13 вказані грошові кошти отримав в повному обсязі, претензій не має (а.с.46,166 том 1).

Відповідно до копії розписки від 24 вересня 2015 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_14 гроші в сумі 20 000,00 доларів США для особистих цілей та зобов`язався повернути їх до 26 вересня 2016 року. Також зазначено про те, що 16 березня 2016 року ОСОБА_14 вказані грошові кошти отримав в повному обсязі, претензій не має (а.с.47,167 том 1).

Відповідно до копії розписки від 25 вересня 2015 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_12 гроші в сумі 20 000,00 доларів США для особистих цілей, які зобов`язався повернути до 01 жовтня 2020 року без відсотків. Також зазначено про те, що 26 жовтня 2018 року ОСОБА_12 отримав вказані кошти, претензій не має (а.с.48,168 том 1).

Відповідно до копії розписки від 26 вересня 2015 року ОСОБА_3 взяв у борг к ОСОБА_11 гроші в сумі 20 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 жовтня 2020 року. Також зазначено про те що 18 вересня 2019 року ОСОБА_11 вказані грошові кошти отримав в повному обсязі, претензій не має (а.с.49,169 том 1).

28 вересня 2015 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність покупцю квартиру АДРЕСА_1 , а покупець прийняла у власність цю квартиру і сплатила за неї обумовлену цим договором грошову суму, а саме 972 900,00 грн, що по курсу НБУ становить 45 000,00 доларів США.

Відповідно до пункту 7 цього договору придбання вищевказаної квартири за цим договором вчиняється за письмовою заявою чоловіка покупця, ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 28 вересня 2015 року за реєстровим № 2519, що призначена для зберігання у справах приватного нотаріуса (а.с.78-79,195- том 1).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року у справі № 638/16038/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; здійснено поділ транспортного засобу Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину транспортного засобу Toyota Avensis легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, пробіг 120415, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій; стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору 9605,00 грн; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с.57-59,174176 том 1).

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково; в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши її право власності на цілу частку; в порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 148 560, 00 грн грошової компенсації вартості автомобіля TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій, припинивши право власності ОСОБА_4 на частку автомобіля TOYOTA AVENSIS, легковий седан В, повна маса 2000, маса без навантаження 1455, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна см3=1798, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , колір синій; вирішено питання щодо судових витрат (а.с.60-68,177-185 том 1).

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Іванченко А.В., на постанову Харківського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року задоволено, постанову Харківського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року змінено, виключивши з мотивувальної частини абзац такого змісту: «Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не довела належними та допустимими доказами придбання спірної квартири за особисті кошти. Так, спірна квартира була придбана на запозичені кошти, отримані за договором позики від 28 вересня 2015 року під час шлюбу. Тобто, даний договір укладено в інтересах сім`ї та кошти використані в інтересах сім`ї. Отже, фактично квартира придбана за спільні кошти подружжя. Таким чином, надана ОСОБА_4 розписка не спростовує презумпції права спільної сумісної власності на квартиру, придбану подружжям в період шлюбу»; в іншій частині постанову Харківського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року залишено без змін (а.с.99-109 том 2).

За відомостями Пенсійного фонду України Форма ОК-5 ОСОБА_1 за 2009 рік отримав дохід в розмірі 62 848,05 грн, за 2010 рік 48 023,42 грн, за 2011 рік 43 361,17 грн, за 2012 рік 128 440,57 грн, за 2013 рік 148 513,62 грн, за 2014 рік 152 581,45 грн, за 2015 рік 152 566,51 грн, що в загальній сумі становить 736 334,79 грн (а.с.69-70,186187 том 1).

За повідомленням Головного сервісного центру МВС від 19 липня 2023 року, в період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2015 року за ОСОБА_1 29 березня 2012 року зареєстрований автомобіль Toyota Avensis, номер шасі (кузова, рам) НОМЕР_2 , 18 квітня 2023 року перереєстровано на нового власника (а.с.16 том 2).

Відповідно до довідки АТ «Креді Агріколь Банк» № 56105-16-1446 від 24 липня 2023 року, ОСОБА_1 та банк 30 березня 2012 року уклали кредитний договір № 1/1153125. Зазставна вартість машини 239 000,00 грн, початкова сума кредиту 95 193,00 грн, термін кредиту 24 місяці, остаточне погашення кредиту 21 березня 2014 року, кредит погашений в повному обсязі (а.с.17 том 2).

За відомостями Пенсійного фонду України Форма ОК-5 ОСОБА_3 за 1998 рік отримав дохід в розмірі 4676,19 грн, за 1999 рік 6535,79 грн, за 2000 рік 7699,43 грн, за 2001 рік 9713,14 грн, за 2002 рік 10 280,82 грн, за 2003 рік 11 531,18 грн, за 2004 рік 14 283,71 грн, за 2005 рік 15 900,28 грн, за 2006 рік 16 007,61 грн, за 2007 рік 24 202,10 грн, за 2008 рік 40 372,16 грн, за 2009 рік 47 538,98 грн, за 2010 рік 68 708,97 грн, за 2016 рік 17 703,63 грн, за 2017 рік 39 882,33 грн, за 2018 рік 7731,95 грн (а.с.143-144 том 1).

За відомостями Пенсійного фонду України Форма ОК-5 ОСОБА_17 за 2000 рік отримала дохід в розмірі 4543,59 грн, за 2001 рік 6917,57 грн, за 2002 рік 8340,98 грн, за 2003 рік 11550,64 грн, за 2004 рік 14 555,75 грн, за 2005 рік 16 115,86 грн, за 2006 рік 19 596,46 грн, за 2007 рік 21 396,17 грн, за 2008 рік 28 424,32 грн, за 2009 рік 20 635,38 грн, за 2010 рік 21 147,68 грн, за 2011 рік 15 548,07 грн, за 2012 рік 21 491,42 грн, за 2013 рік 25 961,01 грн, за 2014 рік 11 201,89 грн (а.с.146-147 том 1).

Згідно довідки вих.№13/01 від 13 січня 2020 року, виданої головою ОК ГК «Чураївна» ОСОБА_3 , останній був членом зазначеного кооперативу і йому належав двоповерховий гараж (а.с.141 том 1).

Згідно довідки про заробітну плату ОСОБА_3 з січня 1995 року по грудень 2000 року отримав заробітну плату на загальну суму 24627,19 грн (а.с.142 том 1).

Згідно договору купівлі-продажу від 18 серпня 2018 року ОСОБА_18 продала квартиру в м. Полтава за 631 000,00 грн (а.с.149-150 том 1).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року клопотання представника позивача про призначення технічної експертизи розписки від 28 вересня 2015 року задоволено, призначено у справі технічну експертизу розписки ОСОБА_8 від 28 вересня 2015 року, проведення якої доручено експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса». На вирішення технічної експертизи поставити наступні питання: 1) Чи відповідає час виготовлення розписки ОСОБА_8 від 28.09.2015 року, згідно якої вона отримала у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США даті, яка вказані в ній? 2) Якщо ні, то в який період часу вона була виготовлена?

З повідомлення про неможливість надання висновку експерта № 4714, складеного 06 вересня 2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», вбачається, що у відповідний строк дозвіл на використання руйнуючих методів дослідження, надання об`єкта дослідження та додаткових матеріалів до центру не надійшли (а.с.47 том 3).

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Предметом спору у справі є визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , на суму 1 945 440,00 грн, еквівалент 90 000,00 доларів США у формі боргової розписки від 28 вересня 2015 року.

Підставою позову ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 кошти за оспорюваною розпискою не позичала, а вказана розписка написана після його звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя з метою позбавлення його можливості отримати належну йому частку квартири, яка була придбана подружжям під час перебування у шлюбі за спільні кошти.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідачі наполягали на тому, що розписка не може бути визнана недійсною на підставі ст.215 ЦК України.

Між тим, у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.12)).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач уточнив, що звертаючись до суду прагнув визнати недійсним правочин, на підтвердження укладення якого відповідачами складена розписка.

Саме з цього виходить апеляційний суд вирішуючи спір між сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що дослідженими у справі доказами спростовано факт отримання 28 вересня 2015 року ОСОБА_2 у позику 1 945 440,00 грн, еквівалент 90 000,00 доларів США від її батька ОСОБА_3 , згідно з розпискою від 28 вересня 2015 року.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу в справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно із частиною першою 104 ЦПК України, про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року клопотання представника позивача про призначення технічної експертизи розписки від 28 вересня 2015 року задоволено, призначено у справ технічну експертизу розписки ОСОБА_8 від 28 вересня 2015 року, проведення якої доручити експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса». На вирішення технічної експертизи поставити наступні питання: 1) Чи відповідає час виготовлення розписки ОСОБА_8 від 28.09.2015 року, згідно якої вона отримала у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США даті, яка вказані в ній? 2) Якщо ні, то в якій період часу вона була виготовлена?

З повідомлення про неможливість надання висновку експерта № 4714, складеного 06 вересня 2024 року Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», вбачається, що у відповідний строк дозвіл на використання руйнуючих методів дослідження, надання об`єкта дослідження та додаткових матеріалів до центру не надійшли.

Суд першої інстанції, враховуючи процесуальну поведінку відповідача ОСОБА_3 , вважав, що наявні підстави стверджувати про його ухилення від проведення судової експертизи, оскільки позивач вважає, що розписка створена в 2020 році, а відповідач на вимогу суду та судового експерта не надав оригіналу розписки, у зв`язку з чим суд визнав факт того що, оспорювана розписка, що датована 28.09.2015, складена в інший день.

Проте, колегія суддів зазначає, що визнання судом першої інстанції факту того що, оспорювана розписка, що датована 28.09.2015, складена в інший день, не свідчить про неукладеність оспорюваного правочину.

Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 279/3812/21 (провадження № 61-14589св23).

При цьому колегія суддів зазначає, що договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, договір позики є укладений з моменту передання грошей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі, складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року м. Київ справа № 127/2523/23 (провадження № 61-14618св24).

Позивач наполягає на тому, що розписка була складена після його звернення до суду з позовом про поділ майна.

Між тим, складення розписки пізніше, ніж були передані гроші само по собі не свідчить про недійсність правочину.

Наявні у матеріалах справи докази не підтверджують факт недійсності оспорюваного правочину від 28 вересня 2015 року.

Під час розгляду справи не встановлено обставин про те, що на підставі положень статті 234 ЦК України договір не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)).

Таким чином, неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Ненадання ОСОБА_1 доказів недійсності оспорюваного правочину свідчить про недоведеність ним позовних вимог.

Твердження ОСОБА_1 про те, що за період шлюбу ним отримано заробітну плату у розмірі 63720,21 доларів США, відповідно необхідності у подружжя брати позику для купівлі квартири за 45 000,00 доларів США не було, колегія суддів сприймає критично, оскільки зазначене не виключає того, що ОСОБА_2 могла отримати грошові кошти в позику у свого батька.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не мав достатніх коштів для повернення 90 000,00 доларів США та відповідно не мав достатніх доходів для надання зазначеної суми у позику ОСОБА_2 , що свідчить про фіктивність розписки від 28 вересня 2015 року, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_3 вказував на те, що для надання своїй донці коштів в позику в розмірі 90 000,00 доларів США, він 24, 25 та 26 вересня 2015 року сам позичав кошти на цю суму, про що складав відповідні розписки, які в установленому законом порядку недійсними не визнані.

Із змісту оспорюваної розписки вбачається, що ОСОБА_1 не надавав згоди на укладення оспорюваного правочину та за його змістом не брав на себе обов`язок повернути кошти.

Між тим, питання про те, за які саме кошти було придбано нерухоме майно подружжя, хто саме несе обов`язок повернути кошти, отримані ОСОБА_2 в позику є предметом розгляду іншої цивільної справи.

При цьому суд першої інстанції правильно визначив, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 про порушення свого права про наявність оспорюваного правочину дізнався 16 січня 2020 року під час розгляду справи № 638/16038/19 про поділ майна подружжя, а з даним позовом звернувся до суду 13 квітня 2023 року, тобто в межах строку позовної давності.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 в розмірі 1610,40 грн та апеляційної скарги ОСОБА_3 в розмірі 1610,40 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1610,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова