ПОСТАНОВА

Іменем України

11 березня 2025 року м. Кропивницький

справа № 383/531/24

провадження № 22-ц/4809/594/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2024 року у складі головуючого судді Адаменко І. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і рішення суду першої інстанції.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:

-визнати недійсним договір дарування від 23 серпня 2022 року №1950, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:2524, площею 25,0419 га, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В., з моменту його укладення;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64578228 від 23 серпня 2022 року, прийняте приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що у 2012 році ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в еквіваленті 50 тисяч доларів США із обов`язком повернути до 03 серпня 2022 року, однак у визначений строк позику не повернув, у зв`язку з чим останній звернувся до суду про стягнення цієї суми в примусовому порядку.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року у справі № 383/686/22 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 1828430 грн.

Постановою Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду від 16 листопада 2023 року у справі 383/686/22 залишено без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду - без змін.

Крім того, ухвалою Бобринецького районного суду від 16 серпня 2022 року у справі №383/686/22 (провадження 2-з/383/11/22) задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено відповідачу ОСОБА_2 здійснювати відчуження належної йому земельної ділянки площею 25,04 га, кадастровий номер :02:000:2524.

Водночас, незважаючи на заборону відчуження належної ОСОБА_2 земельної ділянки, 23 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування №1950, згідно з яким, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:2524, площею 25,0419 га, яка знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В.

Крім того, 23 серпня 2022 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В. прийнято рішення №64578228 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_2 , достеменно знаючи, що існує боргове зобов`язання перед позивачем, а також судова заборона на відчуження належної йому земельної ділянки площею 25.04 га, кадастровий номер :02:000:2524, подарував її відповідачу, своєму синові ОСОБА_3 .

Своїми діями ОСОБА_2 намагався уникнути повернення боргового зобов`язання та цивільної відповідальності перед позивачем шляхом недопущення звернення стягнення на майно боржника - земельну ділянку.

Позивач стверджує, що договір дарування за № 1950 від 23 серпня 2022 року має бути визнаний недійсним, оскільки укладений відповідачем ОСОБА_2 з метою уникнення від виконання боргового зобов`язання та цивільної відповідальності перед позивачем, шляхом звернення стягнення на майно.

У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Боруш А. О. просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що доказів відсутності у сторін правочину наміру створити юридичні наслідки за спірним договором позовна заява не містить, а доводи позивача з даного приводу ґрунтуються виключно на припущеннях. ОСОБА_1 не довів обставин того, що у сторін оспорюваного правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки. При цьому, зазначаючи, що правочин є фіктивним, позивач не обґрунтовує та не доводить які цілі, на думку останнього, переслідували сторони оспорюваного правочину та які наслідки прагнули досягти останні. Не доведено позивачем кого саме відповідачі ввели в оману щодо фактичних обставин правочину. (а.с.100-109 том 1).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2024 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 25,0419 га, кадастровий номер :02:000:2524, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 23 серпня 2022 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною Іриною Валентинівною, серія та номер:1950, з моменту його укладення.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64578228 від 23 серпня 2022 року 12:24:44, прийняте приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною Іриною Валентинівною.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що за змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Суд першої інстанції встановив, що відчуження відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки кадастровий номер :02:000:2524, площею 25,0419 га, яка знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області, шляхом укладення договору дарування здійснено умисно, всупереч забороні на здійснення такого правочину ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року, тобто з метою уникнення сплати боргу та виконання судового рішення про стягнення такого боргу.

Враховуючи, що оспорюваний позивачем договір дарування порушує (зачіпає) його права та законні інтереси на виконання судового рішення у іншій справі про стягнення з відповідача на користь позивача значної суми 1 828430 грн, де подарована за оспорюваним договором земельна ділянка є єдиним майном для забезпечення виконання цього рішення, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд також вказав, що позовна вимога про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень є похідною від задоволеної вимоги про визнання договору дарування недійсним, а отже, також підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Коротченко Олександр Олександрович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування мотивів оскарження вказав, що позивач не довів обставин того, що у сторін оспорюваного правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки. При цьому, зазначаючи, що правочин є фіктивний, позивач не обґрунтовує та не доводить які цілі, на думку останнього, переслідували сторони правочину та які наслідки прагнули досягти.

Усупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не надав, а суд першої інстанції не встановив належних та допустимих доказів, що укладений між відповідачами договір є фіктивним. При цьому вказує, що обов`язковою умовою фіктивності правочину є наявність умислу всіх сторін правочину на укладення договору без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Замша Д. Д. просив відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги. Вказав, що ОСОБА_2 , достеменно знаючи, що існує боргове зобов`язання перед позивачем, а також судова заборона на відчуження належної йому земельної ділянки площею 25,04 га кадастровий номер :02:000:2524, подарував її своєму синові ОСОБА_3 . Таким чином, дії сторін оспорюваного договору не були направлені на реальне настання правових наслідків, оскільки після укладення оспорюваного договору дарування на користь обдарованого він фактично не вступив в управління спірним майном (а.с.122-123 том 2).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідачів адвоката Ляшенко-Гаркуші О. В., представника позивача адвоката Замші Д. Л., які підтримали свої доводи та заперечення, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року у справі №383/686/22 задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено відповідачу ОСОБА_2 здійснювати відчуження належної йому земельної ділянки площею 25,04 га, кадастровий номер: :02:000:2524 (а.с.8-9 том 1).

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 383/686/22 апеляційну скаргу адвоката Боруша А. О., який діяв в інтересах відповідача ОСОБА_2 , залишено без задоволення, а ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року залишено без змін (а.с.16-19 том 1).

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2022 року у справі № 383/686/22 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Боруш А. О., на ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено (20-21).

Ухвала Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року у справі № 383/686/22 набрала законної сили 16 серпня 2022 року та є чинною.

18 серпня 2022 року Бобринецьким ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстровано ухвалу Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року у справі №383/686/22 для її подальшого виконання (а.с.10).

29 серпня 2022 року Бобринецьким ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавче провадження АСВП: 69729195 (а.с.11 том 1).

Згідно повідомлення №2439 про надання доступу до справи за допомогою Електронного кабінету Користувача ЄСІТС, адвокат Пузир В. О. на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 №ВА 1037662 від 18 серпня 2022 року, отримав доступ до справи №383/686/22, провадження №2-з/383/11/22 18 серпня 2022 року (а.с.12 том 1).

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року у справі № 383/686/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03 серпня 2012 року в сумі 1828430 грн, а також здійснено розподіл судових витрат (а.с.22-28 том 1).

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Боруша А. О. залишено без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року у справі № 383/686/22 частково задоволено клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання судових рішень у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Зупинено виконання рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2024 року до закінчення касаційного провадження у справі (а.с.116-117 том 1).

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2024 року у справі № 383/686/22 зупинено виконання додаткової постанови Кропивницького апеляційного суду 14 березня 2024 року до закінчення касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с.118-119 том 1).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2024 року у справі 383/686/22 касаційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Боруша А. О. залишено без задоволення, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року, постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2024 року та додаткову постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року, залишено без змін. Поновлено виконання рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року, постанови Кропивницького апеляційного суду від 13 лютого 2024 року та додаткової постанови Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року (а.с.212-221 том 1).

23 серпня 2022 року, у період дії заборони, встановленої на підставі ухвали Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2022 року у справі № 383/686/22, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:2524, площею 25,0419 га, яка знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №375302729 від 22 квітня 2024 року, 23 серпня 2022 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 64578228 від 23 серпня 2022 року, номер відомостей про речове право: 4766627, зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер :02:000:2524, площею 25,0419 га, розташовану на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

Право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку зареєстровано на підставі договору дарування №1950, посвідченого 23 серпня 2022 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В. (а.с.7 том 1).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

фіктивного (стаття 234 ЦК України);

такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Касаційний суд неодноразово зауважував, що: недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що попри наявність заборони на відчуження належної ОСОБА_2 земельної ділянки, останній подарував її своєму синові ОСОБА_3 . Позивач вказував, що дії відповідача свідчать про уникнення ним виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування фіктивності правочину, вчиненого між відповідачами, позивач вказав про те, що дії сторін не були направлені на реальне настання правових наслідків, оскільки після укладення оспорюваного договору дарування на користь обдаровуваного, обдаровуваний фактично не вступив в управління спірним майном.

На підставі ухвали Бобринецького районного суду від 16 серпня 2022 року у справі №383/686/22 (провадження 2-з/383/11/22), якою задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, заборонено ОСОБА_2 здійснювати відчуження належної йому земельної ділянки площею 25,04 га, кадастровий номер :02:000:2524.

Водночас, незважаючи на вказану заборону, 23 серпня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування №1950, згідно з яким, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:2524, площею 25,0419 га, яка знаходиться на території Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В. Крім того, 23 серпня 2022 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Драною І. В. прийнято рішення №64578228 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - право власності на вказану земельну ділянку за № 47666427, власником якої з моменту реєстрації, тобто з 23 серпня 2022 року є відповідач ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_2 , достеменно знаючи, що існує боргове зобов`язання перед позивачем, а також судова заборона на відчуження належної йому земельної ділянки площею 25.04 га, кадастровий номер :02:000:2524, подарував її відповідачу, своєму синові ОСОБА_3 .

Отже, боржник, який відчужив майно на підставі безоплатного договору на користь свого сина після постановлення судом ухвали про забезпечення позову та заборону відчужувати належну йому земельну ділянку, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, спрямованого на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України); мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником;

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

На переконання колегії суддів, сукупність встановлених у справі обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц зазначено про те, що не має юридичного значення те, чи перебувала ухвала суду про забезпечення позову на виконанні органів державної виконавчої та реєстраційної служб, оскільки за змістом статті 153 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення відповідної ухвали, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

За встановлених у справі обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу, діяв очевидно недобросовісно, під час дії заборони, відчужив належну йому земельну ділянку, з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу за договором позики. Такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямовані на унеможливлення звернення стягнення на майно боржника.

Проте суд кваліфікував оспорюваний договір одночасно як фіктивний, так і такий, що суперечить принципу добросовісності, однак не врахував, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається; кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповіднійчастині абозміни судовогорішення є: 1)неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України).

У зв`язку з викладеним, оскаржене судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

З урахуванням норм частин першої та другої, тринадцятої ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для компенсації відповідачеві ОСОБА_2 понесених у зв`язку з поданням апеляційної скарги судових витрат, а також для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 13.03.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко