Справа № 705/2913/24
Провадження № 22-ц/801/484/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 рокуСправа № 705/2913/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки і піклування виконавчого комітету Уманська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Бондарук О. П. у селищі Теплик, дата складення повного судового рішення 13 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Теплицького районного суду Вінницької області з позовом в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки і піклування виконавчого комітету Уманська міська рада, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 09 березня 2013 року по 27 червня 2022 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 . Починаючи з 2022 року, з моменту повномасштабного вторгнення рф на територію України, ОСОБА_4 матір не бачив. Рік син перебував у бабусі ОСОБА_5 в смт. Теплик Вінницької області, навчався у Теплицькій ЗОШ № 2, позивач щотижня відвідував сина, підтримував матеріально його та бабусю. З 01 квітня 2024 року ОСОБА_4 пішов у ЗОШ №3 м. Умань та постійно проживає разом із батьком, повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка самоусунулася від виховання дитини, не цікавиться життям сина, не підтримує з ним зв`язку, не допомагає його утримувати. Позивач доглядає та виховує сина самостійно, забезпечує матеріально та піклується про стан його здоров`я. Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року відмовлено в задоволенні позову. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Покладено на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи позивачем не доведено та судом не встановлено, що ОСОБА_2 систематично, незважаючи на заходи попередження, відомості про вжиття яких в матеріалах справи відсутні, продовжує злісно та свідомо ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків.

Такі обставини не підтверджені відповідними доказами, зокрема, щодо застосування до матері дитини заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, місцевого самоврядування, притягнення її до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, проведення профілактичних бесід, стягнення з неї аліментів на утримання дитини у примусовому порядку тощо.

Суд першої інстанції відступив від висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради № 3555/01/01-35 від 10 травня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим, не у повній мірі об`єктивним, не підкріплений сукупністю належних і допустимих доказів, ґрунтується лише на доводах позивача та прихильних до нього осіб, а пояснення ОСОБА_2 , викладені у висновку, за змістом не відповідають її поясненням від 30 квітня 2024, на які посилається комісія (а.с. 33).

Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не може свідчити про те, що матір дитини не бажає брати участь в утриманні та вихованні сина, тобто свідомо та умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками. Матеріали справи містять достатньо доказів того, що ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення її батьківських прав, любить свого сина, хоче спілкуватись з ним без перешкод зі сторони позивача, а коли налагодить своє матеріальне становище, бажала б забрати сина до себе.

Не погодившись із прийнятим рішенням, 10 січня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Боровську Ю. Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачка ОСОБА_2 з листопада 2021 року самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, при цьому малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував в смт. Теплик Вінницької області з 23 березня 2022 року по 30 березня 2024 року, тобто два роки, а не рік, як зазначено в оскаржуваному рішенні. Сторона захисту зазначає, що їй не вдалося ознайомитися із технічним записом судового засідання від 06 листопада 2024 року, в якому були допитані свідки та малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , через відсутність такого запису в системі ЄСІКС, натомість зазначає, що в матеріалах справи є короткометражний відеозапис від 06 листопада 2024 року, на якому лише зафіксовано, як секретар судового засідання без присутності учасників справи та судді, оголосила номер цивільної справи, учасників справи та суть спору, а продовження цього відеозапису не має.

В судовому засіданні суду першої інстанції був допитаний малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 при цьому суд першої інстанції не з`ясував у дитини чи спілкується він з матір`ю засобами телефонного зв`язку або та в месенджерах, коли востаннє спілкувалися, хто був ініціатором такого спілкування, суть його розмов з матір`ю.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що підставою позову насамперед є те, що відповідачка не приймає щонайменшої участі в житті та вихованні сина, їй байдужа подальша його доля, вона не бажає спілкуватись з ним.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно опинилася у важкому матеріальному становищі та/або в складній життєвій ситуації, про які зазначає суд першої інстанції.

22 січня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Буру О. В., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила її залишити без задоволення.

Основними доводами відзиву є те, до 24 лютого 2022 року позивач відповідачка з сином проживали разом за адресою місця проживання позивача. Після повномасштабного вторгнення було вирішено сина ОСОБА_4 відвезти в більш безпечне місце, в тому числі до бабусі, а саме матері відповідачки в смт. Теплик Вінницької області, де він навчався в школі № 2 до квітня 2024 року, а сторони проживали окремо в місті Умань Черкаської області. З 01 квітня 2024 року малолітній ОСОБА_4 проживає разом з батьком в місті Умань Черкаської області, позивач забороняє ОСОБА_2 виховувати, піклуватися та спілкуватися з сином.

Відповідачка зазначає, що наразі їй вдалося відновити спілкування з сином ОСОБА_2 , вони часто спілкуються у мобільному додатку «Viber», в неї є надія, що позивач сприятиме у покращенні спілкування сина з мамою замість ініціювання позбавлення її батьківських прав.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Боровська Ю. Ю., представник органу опіки та піклування не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином: через електронний кабінет (а.с.204, 201, 202 відповідно), що у відповідності до приписів статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Бура В. О. заперечила проти апеляційної скарги, підтримала викладене у відзиві.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Умані Черкаської області, його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_1 від 09 жовтня 2013 року (а.с. 21);

- рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 18-20);

- згідно акту обстеження умов проживання від 22 квітня 2024 року, малолітній ОСОБА_4 проживає разом із батьком, який виховує його самостійно. Хлопчик забезпечений одягом, взуттям, речами необхідного вжитку. В сім`ї налагоджений побут і режим проживання. Мати з сім`єю не проживає, вихованням та утримання сина не займається, самоусунулась від виконання своїх материнських обов`язків (а.с. 34);

- згідно довідки Уманської початкової школи № 3 Уманської міської ради Черкаської області № 29 від 10 квітня 2024 ОСОБА_4 навчається в Уманській початковій школі № 3 Уманської міської ради Черкаської області з 01 квітня 2024 року. Батько дитини спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям дитини, постійно підтримує зв`язок з класним керівником, приймає участь у вихованні сина. Мати дитини за період навчання у закладі не з`являлась, дитиною не цікавилась, участі у навчанні та вихованні не приймала (а.с. 23);

- у висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради № 3555/01/01-35 від 10 травня 2024 року, зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_4 (а.с. 4-6).

Між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Така позиція є сталою в правозастосуванні та неодноразово висловлювалася Верховним Судом. Суд першої інстанції вірно послався на постанови Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 24.06.2020 у справі № 344/6374/18, від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 25.01.2023 у справі № 462/4705/19, які є релевантними до обставин цієї справи.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладається на позивача.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в справі відсутні докази злісного та свідомого ухилення від виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно свого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суд вірно зазначив, що до відповідачки не застосовувалися заходи впливу з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, місцевого самоврядування, вона не притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, відсутні докази проведення з нею профілактичних бесід, стягнення з неї аліментів на утримання дитини у примусовому порядку тощо.

Та обставина, що з квітня 2024 року та на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні сина, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Як встановлено у справі, з кінця березня 2022 року ОСОБА_4 проживав у своєї бабусі (матері відповідачки), таке проживання було погоджено обома батьками через початок повномасштабного вторгнення росії в Україну, потім, з огляду на погіршення стосунків між подружжям, їх шлюб було розірвано рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області, а тому проживання дитини окремо від матері не може розглядатися як доказ її ухилення від участі у вихованні дитини.

Суд першої інстанції, даючи оцінку висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Уманської міської ради № 3555/01/01-35 від 10 травня 2024 року, вірно зазначив, що цей висновок ґрунтується лише на доводах позивача та прихильних до нього осіб, а пояснення ОСОБА_2 , викладені у висновку, не відповідають її поясненням від 30.04.2024, на які посилається комісія. Така оцінка суду є об`єктивною та правильною.

Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнім часом проживає з батьком (з квітня 2024 року) та , як повідомив в судовому засіданні суду першої інстанції, дуже рідко бачиться з матір`ю.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що висловлена неповнолітнім думка, що матір слід позбавити батьківських прав, не може мати вирішального значення для суду. Адже, враховуючи вік дитини, проживання з позивачем по справі, налаштування родичів, з якими він спілкується (бабусі, тітки), безумовно впливає на формування його позиції, а він, в силу свого віку, не може до кінця усвідомлювати значення позбавлення батьківських прав матері щодо нього та наслідки такого позбавлення.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачка ОСОБА_2 дійсно опинилася у важкому матеріальному становищі, а також те, що вона не приймає участі в житті та вихованні сина, їй байдужа подальша його доля та вона не бажає з ним спілкуватися спростовується матеріалами справи.

В матеріалах справи містяться пояснення відповідачки ОСОБА_2 , які вона давала органу опіки та піклування, згідно яких вона стверджувала, що на даний час опинилася в складній ситуації так як не має роботи та постійного доходу, проживає в негідних умовах. Дуже любить свого сина ОСОБА_4 , але не має можливості його забрати, вона заперечує проти позовної заяви позивача щодо позбавлення її батьківських прав. Після налагодження свого матеріального становища, вона хоче забрати сина до себе (а.с. 33). Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Бура О. В. надала до відзиву на апеляційну скаргу докази спілкування ОСОБА_2 із сином ОСОБА_4 через мобільний додаток «Viber» (а.с. 188 196), а в судовому засіданні апеляційного суду повідомила, що отримавши відзив, позивач вжив заходів, щоб син не спілкувався з матір`ю і через цей мобільний додаток.

Доводи сторони захисту про те, що судове засідання від 06 листопада 2024 року, в якому допитувалися свідки та малолітній ОСОБА_4 містить його не повну фіксацію є безпідставним, оскільки дане судове засідання відповідно до частини 1 статті 247 ЦПК України зафіксоване звукозаписувальним технічним засобом, що підтверджується технічним засобом, який міститься в матеріалах справи.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в ході розгляду справи не здобуто достатньо належних та допустимих доказів, які б свідчили про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її сина, який проживає разом з батьком, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.

Враховуючи те, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, а також те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, а до відповідачки будь-які заходи з боку насамперед органів опіки та піклування не застосовувалися, натомість відповідачки не лише висловлює бажання спілкуватися з дитиною але по мірі можливості вчиняє активні дії для такого спілкування, - апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, який ретельно проаналізував та дав оцінку наявним у справі доказам, що відсутні підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення батьківських прав як гострої соціальної необхідності, при цьому суд правильно попередив ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання дитини та необхідності більш активно проявляти свою позицію.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Боровською Ю. Ю. не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення.

Вирішуючи питання судових витрат відповідно статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені судові витрати слід залишити за ним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником Боровською Юлією Юріївною, залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2025 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк