КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/5415/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Воронковою Оленою Ігорівною, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Чекулаєва С.О.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання дітей.

Вимоги заяви мотивує тим, що 26 березня 2010 року відділом реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління Автономної республіки Крим зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року вказаний шлюб розірвано.

Зазначає, що не проживає разом із колишньою дружиною з січня 2017 року. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин діти проживають разом із заявником та знаходяться на його повному утриманні.

Заявник стверджує, що саме він займається вихованням малолітніх дітей, навчанням та їх розвитком, у зв`язку із чим на замовлення заявника дітям надаються різноманітні послуги у сфері шкільної та позашкільної освіти.

У свою чергу, мати дітей - ОСОБА_2 не приймає жодної участі у вихованні дітей, тим самим ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не бере участь у вихованні та утриманні дітей, не піклується про їхній фізичний та інтелектуальний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Протягом тривалого часу ОСОБА_2 не цікавили можливості матеріального забезпечення щоденних потреб дітей, оплата послуг шкільних, позашкільних, медичних установ, покриття витрат на відпочинок та оздоровлення.

Встановлення факту самостійного виховання дітей необхідне заявнику для подальшого оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується одним із батьків, та переміщення заявника і його дитини, зняття та реєстрації місця проживання тощо.

Мотивуючи наведеним, просить суд установити факт самостійного виховання ОСОБА_1 дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Воронковою О.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду про те, що встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дітей батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків.

Вказує, що метою встановлення зазначеного факту є забезпечення реалізації заявником своїх батьківських прав відповідно до чинного законодавства.

Посилається на висновки, наведені в постанові Верховного Суду у справі №201/5972/22 від 11 вересня 2024 року.

Вказує, що чинним законодавством зміст поняття "особа, яка самостійно виховує дитину" не розкривається. Зауважує, що воно не вичерпується статусом "одинокого батька" чи "одинокої матері", який також чітко не визначений на законодавчому рівні.

Зазначає, що розірвання шлюбу не доводить факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджує наявність статусу "одинокий батько".

Тобто, для набуття статусу "одинокий батько" необхідні два факти: не перебування у шлюбі, а також виховання та утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.

Звертає увагу, що намір встановити статусу одинокого батька не зобов`язує заявника позбавляти матір батьківських прав та застосовувати інший вид відповідальності. Позбавлення матір дітей батьківських прав передбачає додатковий вплив спеціальних державних органів на дітей, психологічний тиск та додатковий стрес, чого наразі діти і так зазнають через умови воєнного стану.

Вказує на передчасність та необґрунтованість висновків суду про те, що встановлення факту буде пов`язане з виникненням спору про право, оскільки наразі заявник не користується статусом одинокого батька, тож у нього відсутні права на пільги, у зв`язку з отриманням яких можуть виникати спори.

Вказує, що станом на сьогодні не передбачено встановлення факту самостійного виховання дитини одним із батьків в позасудовому порядку.

Звертає увагу, що мати дітей ухиляється від участі у їх вихованні та утриманні. На підтвердження чого заявник надав усі наявні в нього докази (довідку із школи, довідку з медичного закладу, показання свідків). Натомість, ОСОБА_2 вже близько 5 років не цікавиться життям дітей, не бачиться з ними та не навідує фізично. Місце її фактичного знаходження невідоме.

Отже, відсутні перешкоди щодо встановлення відповідного факту в окремому провадженні та подальше здійснення оформлення заявником статусу одинокого батька.

Мотивуючи наведеним, просить суд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги заяви задовольнити.

В судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 - адвокат Воронкова О.І., доводи апеляційної скарги підтримала, просила суд її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомляли.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці скаржника - адвоката Воронкової О.І., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції вказав, що при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі пункту 2 частини 1 статті 164 СК України.

Суд виснував, що поданою заявою заявник фактично намагається юридично закріпити за собою статус одинокого батька, при цьому не позбавляючи матір дітей батьківських прав та не застосовуючи до неї жодного іншого виду відповідальності за ухилення від своїх обов`язків матері, при цьому будь-яких наслідків щодо прав та обов`язків матері дитини рішення в даній справі, у разі задоволення заяви, не матиме.

Окрім цього, судом першої інстанції вказано, що заявник не є одиноким батьком, отже встановлення судом факту самостійного виховання та утримання дітей батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, принаймні тих, про які заявник заявив суду.

З матеріалів справи установлено, що заявник у справі є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтв про народження НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відповідно. Матір`ю дітей є ОСОБА_2 (а.с. 12).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року у справі №755/5096/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 57).

Згідно даних довідки від 24 травня 2024 року №257/КЖС-24, виданої ТОВ "Ковальчук-Житлосервіс" убачається, що ОСОБА_5 , 1961 року народження, дійсно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_1 - сином, ОСОБА_4 - онукою, ОСОБА_3 - онуком (а.с. 13).

Згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №168492258 від 29 травня 2019 року убачається, що квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (а.с. 14).

З даних листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 09 травня 2024 року вих.№459/01 убачається, що діти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають декларацію на медичне обслуговування з лікарем педіатром амбулаторії загальної практики - сімейної медицини №1 ОСОБА_6 . У графі законний представник вказано заявника - ОСОБА_1 03 жовтня 2023 року та 02 травня 2024 року запис дітей до лікаря педіатра здійснював заявник (а.с. 19).

Згідно даних листа середньої загальноосвітньої школи №221 міста Києва від 08 травня 2024 року вих.№ 94 діти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є учнями цієї школи та навчаються у 7 та 4 класі відповідно. У листі зазначено, що вихованням дітей займається батько, який підтримає контакт із класними керівниками, цікавиться навчанням дітей та відвідує батьківські збори. Мати дітей ОСОБА_2 жодного разу до школи не приходила, навчанням та вихованням дітей не цікавиться (а.с. 20).

Згідно даних листа Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 червня 2024 року №108/24-2802 убачається, що у період з 01 січня 2019 року по дату надання відповіді відсутні відомості про звернення ОСОБА_2 щодо вчинення їй перешкод у спілкуванні з малолітніми ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 43).

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах 1, 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Такими же самими критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

У справі, яка є предметом розгляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .. Заявлені вимоги пов`язує із необхідністю отримання статусу "одинокий батько".

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання передбачений у главі 15 СК України.

Згідно частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Зазначена норма свідчить про те, що як батько так і матір зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та той із батьків, хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні за домовленістю між собою.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, отже не можуть бути перекладені на іншу особу.

Згідно частин 3 та 4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявник ОСОБА_1 в силу закону зобов`язаний утримувати своїх малолітніх дітей, дбати про їх всебічний розвиток, забезпечувати повсякденні побутові потреби, навчання, піклуватися про їх духовний та фізичний стан, проте таке право заявника не породжує юридичного значення за наслідками встановлення факту, про який просить останній.

Апеляційний суд звертає увагу, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане із наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Отже, вирішення питання щодо самостійного виховання дитини батьком, вирішується судами у позовному провадженні, зокрема у цьому випадку можливе при вирішенні позову про стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо.

Крім того, встановлення правового статусу батька/матері, які самостійно виховують та утримують дитину з урахуванням того, що дитина має як батька так і матір, не можливо за життя обох батьків, оскільки у разі позбавлення другого з батьків батьківських прав відповідно до статті 164 СК України, - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, частина 2 статті 166 СК України, а при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, частина 3 статті 166 СК України.

Що стосується доводів скарги про те, що встановлення факту одинокого батька надає йому право на отримання відповідних соціальних виплат, то колегія такі доводи також відхиляє з аналогічних підстав наявності ознак спору про прав, який має розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Так, згідно статті 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини (стаття 135 СК України). Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, які не одержують на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Отже, інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в порядку окремого провадження, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків в утриманні та вихованні дітей, отже, з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, вимога, заявлена ОСОБА_7 у цій справі, може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Частиною 6 статті 294 ЦПК України установлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дітей не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Згідно частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ..

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Воронковою Оленою Ігорівною, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 13 березня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова