ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року

м. Харків

справа № 2-1399/07

провадження № 22-ц/818/509/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1

дії особи якою оскаржуються державний виконавець заступник начальника відділу Зміївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Нагорна Олена Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Равницької Лариси Степанівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2024 року у складі Грінчук О.П.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила суд поновити строк на звернення до суду зі скаргою визнати протиправними та скасувати постанови заступника начальника відділу Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції О. Нагорної про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчим провадженням: ВП № 72492480, ВП № 72492162, ВП № 72492641 від 24.08.2023 року; зобов`язати заступника начальника відділу Зміївського відділу державної виконавчої служби у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції О. Нагорну поновити виконавчі провадження ВП № 72492480, ВП № 72492162, ВП № 72492641 та вжити заходи по негайному виконанню рішення Зміївського районного суду Харківської області від 11.07.2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скарга, в якій скаржник просила суд скасувати постанову від 27.12.2013 про закінчення виконавчого провадження №11460481, винесену державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ Журавльовим Д.І. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-1399/07, виданого 31.08.2007.

В обгрунтування скарги зазначено, що рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 31 серпня 2007 року по справі № 2-1399/07 ОСОБА_2 була позбавлена батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини починаючи з 02 березня 2007 року.

Виконавчий лист виданий Ленінським районним судом м.Харкова про стягнення аліментів по справі №2-1399/07 був пред`явлений до виконання.

В 2023-2024 році скаржник стала цікавитись цим виконавчим провадженням і було встановлено, що 27.12.2013 державним виконавцем Журавльовим Д.І. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП 11460481), копію якого вона отримала після неодноразових звернень до виконавчої служби.

Також зазначила, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова, справа №2о-10 від 11.01.2010 р. ОСОБА_2 була визнана померлою, Новобаварським відділом ДРАГС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харкова) зроблено актовий запис про смерть №02 від 29.111.2011.

З початку повномасштабного вторгнення армії росії в Україну, вона разом з онуком заради безпеки стали тимчасово проживати у Львові, де були зареєстровані як біженці.

Перебуваючи у Львові, вона від сусідів телефоном дізналась, що на її адресу і на адресу онука по АДРЕСА_1 , поступають виклики із Ленінського районного суду м. Харкова. Так їм стало відомо, що до ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 пред`явлено позов щодо права власності на частку квартири справа № 642/1724/23.

Таким чином, їй та онуку стало відомо, що матір ОСОБА_6 ОСОБА_7 жива лише під час розгляду зазначеної справи судом. Із матеріалів справи вони також дізналися, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харков від 18.10.2021, справа № 642/5506/21 та додаткового рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2022 року було скасовано рішення Ленінського районного суду м. Харков по справі №2о-10 від 11.01.2010 про визнання померлою, та анульовано актовий запис № 02 від 29.11.2011 року складений Новобаварським відділом ДАЦС у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - про смерть ОСОБА_8 , яка вийшла заміж та змінила прізвище на « ОСОБА_9 ».

Крім цього у зв`язку з війною вона проживала у Львові, постанову державного виконавця від 27.12.2013 з супровідним листом вона фактично отримала від сусідів, коли повернулась до Харкова. Вона є людиною похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, тому видала довіреність адвокату Равницькій Л.С. на вирішення цього питання.

Зазначені обставини свідчать про наявність у неї поважних причин пропуску строку на оскарження постанова про закінчення виконавчого провадження від 27.12.2013

Оскільки рішення суду про стягнення аліментів не виконувалась через оголошення боржника померлою, а не у зв`язку із її заявою. На теперішній час рішення суду залишилось не виконаним скаржник просила суд поновити їй строк на оскарження постанови та скасувати її як винесену з порушенням вимог закону.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2024 року відмовлено у поновленні строку та скаргу залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просила ухвалу скасувати, та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявниця аліментів не отримувала , оскільки ОСОБА_11 була визнана померлою. Жодних заяв до виконавчої служби не подавала. Висновок суду про те, що 27.12.2013 державним виконавцем Журавльовим Д.І. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження за її заявою суперечить обставинам у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи постанова про закінчення виконавчого провадження №11460481 винесена державним виконавцем Ленінського ВДВС ХМУЮ Журавльовим Д.І. 27.12.2013. Із постанови вбачається, що вона винесена на підставі заяви стягувача про завершення виконавчого провадження.

Листами Холодногірсько - Новобаварського ВДВС ХМУЮ СМУ Міністерства юстиції від 22.12.2023 та повторно 08.01.2024 ОСОБА_12 повідомлено про закінчення виконавчого провадження №11460481 на підставі постанови державного виконавця від 27.12.2013.

Відмовляючи у поновленні строку на подання скарги судом першої інстанції зазначено, що скаржником та її представником не обгрунтовано поважність пропуску такого строку.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, зважаючи на наступне.

У відповідності до ч.ч.1-3,5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може перешкоджати учасникам справи у поданні доказів і зобов`язаний сприяти у поданні (забезпеченні) відповідних доказів, якщо їх подання є утрудненим або неможливим.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки, відповідно до статті 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 в справі № 466/948/19 зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Зі змісту поданої скарги встановлено, що скаржниця дізналась про порушення свого права у червні 2023 року та звернулась до виконавчої служби з відповідними заявами.

Скаргу на дії державного виконавця скаржником скеровано до суду поштовим відправленням у вересні 2024 року, тобто не у строк, передбачений ст. 449 ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, скаржниця подала клопотання про поновлення строку з обгрунтуванням його пропуску.

Між іншим ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не знала, що ОСОБА_11 жива та має виконувати рішення суду.

Скаржнику стало відомо про те, що ОСОБА_13 жива, у зв`язку з розглядом судом позовної заяви №642/1724/23, яка надійшла до Ленінського районного суду м. Харкова 10.04.2023, внаслідок чого скаржник вирішила про необхідність виконання боржником рішення суду про стягнення аліментів.

Згідно частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В частині другій статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Із змісту наведених правових норм убачається, що підставою для поновлення строку для подання скарги є факт пропуску заявником такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У Рішенні по справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі N 755/8494/16-ц вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

В постанові Великої палати Верховного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц вказано, що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії у даному випадку на подання скарги.

Згідно п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 26.12.2003 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено, залишається без розгляду.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до суду зі скаргою з пропуском строку, подавши клопотання про його поновлення та обґрунтуванням причин його пропуску.

Судова колегія вважає що суд необґрунтовано відмовив скаржнику у поновленні строку на оскарження постанови державного виконавця.

Зі скарги вбачається, що виконавче провадження, яке перебувало на виконанні стосується стягнення аліментів та було закрито державним виконавцем на підставі заяви стягувача, проте остання таку заяву заперечує. В якості поважних причин поновлення строку на оскарження ухвали посилається на те, що не знала про те, що боржник жива.

Оскільки примусове стягнення аліментів на користь особи не могло проводитись відносно особи яка померла, а про поновлення останньою правоздатності стягувач об`єктивно дізнатись не могла, зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку на оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є поважними.

Тому колегія суддів вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у поновленні строку для подання скарги на закінчення виконавчого провадження та залишив скаргу без розгляду.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367, 379, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Равницької Лариси Степанівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2024 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14.03.2025

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук