Справа № 367/6558/23
Провадження №2/367/925/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

13 березня 2025 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області

у складі: головуючого - судді Одарюка М.П.

за участі секретаря судових засідань Бобриш М.С.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Ірпені цивільну справу №367/6558/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 про виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд,

у с т а н о в и в:

В серпні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд встановити порядок володіння та користування житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виділення в натурі частки в житловому будинку відповідно до визначеного варіанту № 1 висновку експерта за результатами проведеного будівельно технічного дослідження № Д -18/23 від 21.08.2023 року, а саме: виділити йому у власність наступні приміщення: 2-1, площею 11,00 кв.м., 2-2 площею 3,6 кв.м., 2-3, площею 1,5 кв.м., 2-4, площею 13,6 кв.м., разом 29,7 кв.м. та виділити ОСОБА_2 наступні приміщення: 2-7, площею 6,1 кв.м., 2-6, площею 5,6 кв.м., 2-5, площею 19,3 кв.м., разом 31,0 кв.м.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області 16.10.2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1250, він та ОСОБА_6 успадкували по частці 64/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , та належав спадкодавцеві ОСОБА_7 . Відповідно частина від 64/100 часток вказаного вище житлового будинку складає 8/25 часток. ОСОБА_6 здійснив відчуження своє частини шляхом укладення договору дарування із ОСОБА_2 . Земельна ділянка, на якій розташована частина спірного будинку, що належить йому не приватизована, але знаходиться в його постійному користуванні. Оскільки домовитись з відповідачкою про поділ ( виділ) в натурі житлового будинку та господарських будівель неможливо, що призвело до неможливості укласти договір про поділ ( виділ) спірного майна, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, він вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що представником позивача невірно обраний суб`єктний состав відповідачів та позивач не мав права самостійно встановлювати, які приміщення включає його частка 8/25 будинку, оскільки він лише отримав частку в праві власності, а не частку в майні.

Третя особа, ОСОБА_5 , в судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі суду не надавав.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності частина 64/100 частин житлового будинку, що складає 8/25 частин, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 жовтня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Фальковською Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1250 ( а.с.7).

За даними технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виданого 21 серпня 2008 року Комунальним підприємством Київської обласної ради « Ірпінське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок позначений на плані літерою « А», в основному з дерев. цег, загальною площею 140,1 кв.м., житловою площею 66,5 кв.м., до складу якого входять: підвал під А; житлова добудова А1, погріб під А1; прибудова а; тамбур а1; ганок;балкон; сходи і має наступні господарські будівлі та споруди: сарай Л; вбиральня Д; колодязь № 1; огорожа № 2-7; замощення І.

Інша 1/2 частина 64/100 частин вказаного спірного майна належить відповідачу ОСОБА_2

36/100 часток спірного будинку належить ОСОБА_5 .

Відомостей стосовно земельної ділянки на якій знаходиться спірний житловий будинок матеріали справи не містять, але представник позивача в позовній заяві вказує, що земельна ділянка не приватизовано, але вона перебуває в постійному користуванні.

Матеріали справи містять висновок експерта за результатами проведення будівельно технічного дослідження № 2-18/23 від 21.08.2023 року проведеної судовим експертом Павлич О.В. на підставі заяви адвоката Шкварко А.В. ( а.с.17-31), в якому зазначено, що поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є технічно можливим, за умови відступу від ідеальних часток співвласників.

Згідно запропонованих варіантів поділу житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 частки співвласників перерозподіляться та складуть:

по варіант виділу №1

співвласнику №1 пропонується виділити приміщення:

2-1 - 11,0 м.кв.

2-2 - 3,6 м.кв.

2-3-1,5 м.кв.

2-4 - 13,6 м.кв.

Разом - 29,7 м.кв.

співвласнику №2 пропонується виділити:

2-7-6,1 м.кв.

2-6-5,6 м.кв.

2-5 - 19,3 м.кв.

Разом - 31,0 м.кв.

Для проведення розподілу необхідно: замурувати дверні прорізи між приміщеннями 2-1 та 2-7, 2-1 та 2-6, 2-1 та 2-5, 2-4 та 2-5; влаштувати вхід до приміщення 2-7, влаштувати проходи між приміщенням 2-7 та 2-6, 2-6 та 2-5, 2-1 та 2-4.

по варіант виділу №2

співвласнику №1 пропонується виділити приміщення:

2-1 - 11,0 м.кв.

2-2 - 3,6 м.кв.

2-4-13,6 м.кв.

Разом - 29,7 м.кв.

співвласнику №2 пропонується виділити:

2-7-6,1 м.кв.

2-6-5,6 м.кв.

2-5-3,1 кв.м.

2-5 15,8 м.кв.

Разом 30,6 м.кв.

Для проведення розподілу необхідно: замурувати дверні прорізи між приміщеннями 2-1 та 2-7, 2-1 та 2-6, 2-1 та 2-5, 2-4 та 2-5; облаштувати приміщення 2-5; влаштувати вхід до приміщення 2-5, влаштувати проходи між приміщенням 2-5 та 2-6, 2-6 та 2-7, 2-1 та 2-4.

по варіант виділу №3

співвласнику №1 пропонується виділити приміщення:

2-1 3,7 м.кв.

2-2 5,0 м.кв.

2-8 - 5,7 м.кв.

2-4 13,6 м.кв.

Разом 28,0 м.кв.

співвласнику №2 пропонується виділити:

2-3 1,4 м.кв.

2-7 6,1 м.кв.

2-6 5,6 м.кв.

2-5-3,1 м.кв.

2-5 -15,8

Разом 32,0 м.кв.

Для проведення розподілу необхідно: демонтувати приміщення та перегородки 2-2 та 2-3, облаштувати приміщення 2-2, 2-1, 2-8, 2-3 у відповідності до схеми; влаштувати вхід до приміщення 2-1, влаштувати проходи між приміщенням 2-7 та 2-6, 2-6 та2-5,2-1 та 2-4; замурувати входи між приміщеннями 2-8 та 2-5, 2-4 та 2-5.

Судом розглядувались три варіанти поділу будинку і, відповідно, спірне питання сторін судового провадження щодо застосування одного з них судом.

Позивач просив суд виділити йому частку у житловому будинку за варіантом № 1 висновку експерта від № Д-18/23 від 21.08.2023 року. Натомість відповідач заперечує проти такого виділення, посилаючись на те, що позивач самостійно вибрав приміщення, які він виділив, а потім сам вирішив, що приміщення мають бути поділені в натурі між позивачем та ОСОБА_8 . Частка ОСОБА_5 в натурі не виділена, а тому він має бути відповідачем по справі.

У висновку експерта від № Д-18/23 від 21.08.2023 року вирішувалось питання : Які варіанти виділу частини будинку АДРЕСА_2 , відповідно до технічного паспорту БТІ між співвласниками в частині ( частини будинку ОСОБА_4 та (1/2 частини будинку) Курусь ОСОБА_9 . Отже, експертом не досліджувався будинок в цілому з урахуванням часток трьох власників будинку, а досліджувалися лише ті кімнати, які були зазначені представником позивача у питанні, яке було поставлено експерту.

Разом з тим, у даному висновку №Д-18/23 від 21.08.2023 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Інших доказів позивачем на підтвердження позовних вимог, що свідчили б про технічну можливість виділу вказаної в позові частини домоволодіння, суду не надано.

Досліджені судом правовстановлюючі документи не містять доказів встановлення певного порядку користування спірним домоволодінням між співвласниками.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статті 15 та 16 ЦК України вказують, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статті 316, 317, 319, 321 ЦК України передбачають, що право власності є непорушним, власник речі має право користуватися, володіти та розпоряджатися своїми речовими правами на славний розсуд в незалежності від волі інших осіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зокрема, 3 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 583/2924/20, провадження № 61-9357св22 досліджував питання щодо виділу (поділу) у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Так, відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Тому в подібних спорах виникає доцільність проведення відповідної експертизи щодо можливості виділення частки (09 березня 2023 року Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 296/1402/20, провадження № 61-9588св22

Судова будівельно-технічна експертиза - це процесуальна дія, яка полягає в проведенні досліджень та наданні експертом висновку з питань, які підлягають доказуванню у конкретній справі (цивільній, господарській, адміністративній) або у кримінальному провадженні. Про призначення експертизи суд виносить ухвалу (ст. 104 ЦПК), в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Ухвала про призначення експертизи направляється особам, яким доручено проведення експертизи, та учасникам справи. Об`єкти та матеріали, що підлягають дослідженню, направляються особі, якій доручено проведення експертизи (провідному експерту або експертній установі). Будівельно-технічна експертиза має місце у справах, коли необхідна:

Для вирішення питань щодо визначення технічної можливості розподілу (виділу частки; визначення порядку користування) об`єктів нерухомого майна (житлових будинків, квартир, об`єктів комерційного та промислового призначення) та надання варіантів такого розподілу експерту необхідно надати правовстановлювальні документи на об`єкт нерухомості, дані щодо часток співвласників, документ про приймання в експлуатацію об`єкта, матеріали технічної інвентаризації, дані щодо фактичного використання нерухомого майна.

У разі якщо орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), вважає за необхідне врахувати при підготовці варіантів поділу пропозиції учасників судового процесу, то такі пропозиції повинні бути викладені в документі про призначення експертизи (залучення експерта).

Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже висновок будівельно-технічного експертного дослідження не може бути визнаний належним та допустимий доказом, якщо в ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Вказане твердження відповідає правовій позиції, викладеній у постанові ВП ВС від 18.12.2019 № 522/1029/18 (14-270цс19)

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Так, розглянувши справу по суті, суд приходить до висновку що між сторонами, які є учасниками спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 склався певний порядок користування, однак є певні розбіжності, які вирішити добровільним шляхом сторонам не вдалось. Позивач заявив позовні вимоги про виділ належних йому на праві спільної часткової власності 8/25 частин у вказаному домоволодінні шляхом визнання за ним права власності на певні приміщення. При цьому технічна можливість виділу вказаної частини позивачем не доведена належними доказами, експертом не досліджувалася можливість виділу частки позивача з спірного будинку в цілому, а лише з тієї частини, яка за думкою позивача, належить йому та відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2020р. вбачається, що позивач та відповідач отримали по 8/25 часток усього житлового будинку, а 36/100 цього житлового будинку у третьої особи. З експлікації на житловий будинок можна визначити, що окрім номера квартири АДРЕСА_3 , є ще перша квартира, яка має ряд приміщень, та 3 квартира, яка є кухнею. Відносно цих об`єктів жодного висновку стосовно його виділу не зроблено, третя особа не погоджувалась на те, що її приміщення це приміщення під №1 та №3.

Такий висновок не може бути визнаний судом належним і допустимим доказом.

При цьому, враховуючи, що у справах даної категорії основним є відповідність розміру ідеальної частки частині спірного домоволодіння в натурі, суд без спеціальних знань позбавлений зробити правильний висновок щодо обґрунтованості позовних вимог лише на підстави часткового визнання учасниками справи певного порядку користування спірним домоволодінням.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача).

Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін.

Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду.

Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом, самостійного визначення судом належного відповідача.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, так само, законом покладено право позивача визначати відповідача, співвідповідача.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає, та самостійно, без письмової на те згоди позивача не залучає іншого співвідповідача чи замінює первісного відповідача на іншого.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивачі відповідач.

Вказане випливає із правил частин 1-3 ст. 51 ЦПК України. Зокрема, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Суд враховує, що позивач при поданні позову знав про підставу залучення належного відповідача, однак помилково вважав, що ОСОБА_5 необхідно залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки ОСОБА_5 є третім співвласником спірного будинку.

Таким чином, суд без згоди позивача позбавлений процесуальної можливості самостійно визначити склад осіб, які мають відповідати за позовом, і підстав для застосування судом правила частини 3 ст. 51 ЦПК України не встановлено.

Відповідно до Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: «у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Аналогічні висновки викладені у постановах ВС КЦ від 21.12.2020 року № 328/2428/17, від 13.01.2021 року № 404/596/18.

Враховуючи викладене, позов задоволенню не підлягає, у зв`язку з його недоведеністю.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 82, 89, 133, 141, 263- 265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316-321, 356, 358, 383, 391 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 про виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд - відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: М.П. Одарюк