Справа № 308/8711/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря судових засідань Петришина Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та стягнення аліментів на утримання сина, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Овсепян Кристина Адіківна, що діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в розмірі 174 421,75 грн. як безпідставно набутих аліментів, стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідачки судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 13 500,00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.08.2014 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати разом з матір`ю.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2015 у справі №308/12089/14-ц з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.09.2014 і до його повноліття.

Зазначила, що відповідачка 08.04.2015 звернулась до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження та пред`явила до виконання виконавчий лист від 24.03.2015. Державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Созанською М.Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47194506 від 15.04.2015.

Також звернула увагу, що у квітні 2015 ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, яким було визначено розмір аліментів. 15.09.2015 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було скасовано заочне рішення від 28.01.2015.

15.09.2015 ОСОБА_2 через канцелярію суду подала заяву про зменшення розміру аліментів, в якій просила стягувати з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1 000,00 грн., починаючи з 01.10.2015 і до досягнення дитиною повноліття.

02.10.2015 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01.10.2015 і до його повноліття.

Проте звернула увагу, що відповідачка не повідомила орган державної виконавчої служби про наявність нового рішення суду, яким визначений інший розмір аліментів та не пред`явила новий виконавчий лист до виконання про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1 000,00 грн., у зв`язку з чим, вважає, що ОСОБА_2 безпідставно отримала в період з 01.10.2015 по 01.09.2020 грошові кошти в розмірі 174 421,75 грн. на підставі виконавчого листа, який не підлягав виконанню.

Додатково зазначила, що всі грошові кошти аліменти, відповідачка отримувала особисто на свій картковий рахунок, а не на рахунок відповідної державної виконавчої служби. Постановою від 03.09.2020 було повернуто виконавчий лист стягувачу ОСОБА_2 .

Вважає, що все вищенаведене свідчить про сумлінне виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків зі сплати аліментів на утримання спільного сина в значно більшому розмірі (надмірно сплачені), аніж це було визначено рішенням суду та безпідставне набуття ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 174 421,75 грн., починаючи з 01.10.2015 по вересень 2020.

Щодо стягнення аліментів на утримання дитини зазначила, у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф в Україну батьками малолітнього ОСОБА_3 було прийнято рішення, що він поїде до батька у Королівство Данія, адже ОСОБА_1 з 2015 року там проживає, має власне житло та постійне місце роботи, а сталі зв`язки батька в Данії дають можливість йому забезпечити належні умови для проживання дитини в даній країні, допоки в Україні відбуваються воєнні дії.

19.03.2022 ОСОБА_4 у супроводі своєї бабусі ОСОБА_5 виїхав за межі України до Королівства Данії. Саме з березня 2022 року спільний син сторін постійно проживає з батьком та перебуває на його повному утриманні.

Зазначає, що рішення залишитись проживати разом з батьком ОСОБА_6 прийняв самостійно. З моменту приїду дитини до Королівства Данії, останній отримав у встановленому законом порядку дозвіл на проживання, виданий міграційною службою 18.03.2024. також ОСОБА_7 присвоєно відповідний ідентифікаційний код, який дає можливість отримувати всі послуги на території Данії (проживати, навчатися, відвідувати лікарів). Малолітній ОСОБА_4 зареєстрований у школі ОСОБА_8 , де навчається з вересня 2022 року.

Вказала, що спільне проживання дитини з батьком в Данії підтверджується довідкою про проживання від 11.03.2024, відповідно до якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає Вейлегардсвей 21, 2665 Валленсбек Странд з батьком ОСОБА_1 та дружиною батька ОСОБА_9 .

Зважаючи на вищенаведене та беручи до уваги те, що батько на даний час самостійно утримує сина, який проживає з ним, мати проживає в Україні, жодних витрат по утриманню дитини не несе в добровільному порядку, і виникла необхідність стягнення аліментів у примусовому порядку в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Додатково зазначила, що, не зважаючи на те, що з березня 2022 спільний син проживає разом з батьком в Королівстві Данії та перебуває на його повному утриманні, відповідачка повторно 22.11.2023 звернулась до державної виконавчої служби та пред`явила виконавчий лист від 24.03.2015 до виконання, хоча рішення, на підставі якого виданий такий виконавчий лист, скасовано 16.09.2015. Вважає такі дії відповідачки недобросовісними, які направленні на отримання безпідставних аліментів. Представник позивача звернулась до державної виконавчої служби із заявою про закриття виконавчого провадження №73404788, 17.04.2024 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження АСВП №73404788.

Також вказала, що на момент звернення до суду в Ужгородському відділі державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відсутні будь-які виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання спільного сина ОСОБА_3 .

20.05.2024 Ужгородським міськрайонним судом відкрито провадження по справі, призначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву.

02.08.2024 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі. В обґрунтування поданого відзиву зазначила, що позивач аліменти практично ніколи не сплачував, вказала, що хоча кошти і не отримувала, однак писала заяви, що претензій не має, до досягнення дитиною 8-річного віку позивач дитиною практично не цікавився, всі витрати на дитину несла сама відповідачка, а саме витрати на дитячий садок, школу, лікарів, організацію відпочинку, поїздок на море, днів народжень.

Зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, отже, вважає, не можна просити повернення коштів, які їй не належали, а також звернула увагу на постанову Верховного суду від 22.11.2023, в якій зазначено, що вимоги позивача не належать до кондикційних зобов`язань, оскільки зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів не застосовуються до аліментів.

Щодо вимоги про стягнення з неї аліментів звернула увагу суду, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.08.2014 дитину ОСОБА_3 залишено проживати разом з мамою, а те, що дитина тимчасово проживає з батьком виключно у зв`язку з тим, що батько не повертає дитину, адже неповнолітній ОСОБА_4 виїжджав для туристичної поїздки, а не назавжди. Зазначила, що відповідачка зверталась в правоохоронні органи з проханням повернути сина, але результати такі звернення не дали.

Додатково вказала, що у разі, якщо суд, враховуючи поданий відзив на позов не дійде висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача, що є самостійною підставою для відмови у позову, просила врахувати суд, що заява відповідача про застосування позовної давності в цій справі є обґрунтованою, підлягає задоволенню і є підставою для відмови в задоволенні позову через сплив позовної давності.

Також 02.08.2024 на адресу суду надійшло клопотання відповідачки про перенесення засідання у справі, призначене на 02.08.2024, у зв`язку з сімейними обставинами. Підготовче засідання відкладено на 05.09.2024.

05.09.2024 на адресу суду надійшло клопотання відповідачки про перенесення засідання у справі, призначене на 05.09.2024, у зв`язку з сімейними обставинами. Підготовче засідання відкладено на 13.09.2024.

13.09.2024 на адресу суду надійшло клопотання відповідачки про перенесення після осінньо-зимового періоду засідань щодо розгляду справи, так як відповідачка тимчасово виїжджає за межі країни. Просила суд не розглядати позов без її участі, оскільки крім поданого заперечення має ряд доводів, котрі дають підставу відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог, зазначила, що представника не наймала, оскільки особисте хотіла спростовувати доводи представника позивача у суді.

13.09.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка в судові засідання, призначені на 10.10.2024, 22.10.2024, 27.11.2024, 08.01.2025, 11.02.2025, 11.03.2025 не з`явилася, хоча про дату час та місце судового засідання повідомлялася своєчасно та належним чином, що підтверджується довідками про доставку повідомлення у додаток Viber на номер телефону, зазначений в клопотаннях про відкладення справи 19, та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо надсилання повісток про виклик до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Наведені обставини свідчать, що відповідач завчасно повідомлений про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, повторно не з`явилась в судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, доказів поважності причин неявки не надавала.

Саме по собі посилання ОСОБА_2 на її перебування за межами України під час воєнного стану не може бути підставою для необмеженої кількості відкладень судового розгляду. Відповідачка при зверненні до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи не надавала доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки до суду, не просила про розгляд справи в режимі відеоконференції, не вказувала, у зв`язку з чим позбавлена об`єктивної можливості укласти договір про надання правничої допомоги та забезпечити явку свого представника в судове засідання (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 9901/221/21, провадження № 11-156заі23, від 10 жовтня 2024 року у справі № 990/147/23, провадження № 11-212заі24, від 15 січня 2025 року у справі №753/16762/15-ц ).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, поданим відзивом, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідачки.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 23.05.2012 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.08.2014 шлюб, зареєстрований 29.10.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , у виконавчому комітеті Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис за №113 розірвано. Неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, з березня 2022 року неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком у Королівстві Данії.

Вказане підтверджується:

- копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 , в якому наявна відмітка Посольства України в Королівстві Данії про продовження строку дії паспорта та наявна відмітка про виїзд закордон 19.03.2022 через пункт пропуску «Велке Селменце»;

- копія дозволу на проживання НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_7 на тимчасове проживання з метою тимчасового перебування в Королівстві Данія 18.03.2024 міграційною службою, присвоєний ідентифікаційний код , з перекладом українською мовою авторизованим перекладачем при Посольстві України в Королівстві ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- копією картки медичного страхування ОСОБА_13 , дійсний з 12.10.2022, з перекладом українською мовою авторизованим перекладачем при Посольстві України в Королівстві ОСОБА_12 14.03.2024;

- копії довідки школи Валленсбеку від 27.11.2023, виданої про те, що ОСОБА_14 зареєстрований у вищевказаній школі та навчається з 02.09.2022, переклад з англійської мови на українську мову зроблено перекладачем ОСОБА_15 , та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Петах Н.М.;

- копією довідки про проживання від 11.03.2024, виданої цивільним реєстратором Комуни Валленсбек, згідно з якою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.10.2022 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 та протягом усього періоду проживав за цією адресою разом з батьком ОСОБА_16 та дружиною батька ОСОБА_9 , переклад з англійської мови на українську мову зроблено перекладачем ОСОБА_15 , та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Петах Н.М.

Згідно з ч. 1 ст. 121 Сімейного кодексу України (далі СК України), права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Чинним законодавством забезпечено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, шляхом визначення порядку стягнення аліментів з того з батьків, з яким дитина не проживає.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При призначенні аліментів, відповідно до ст. 182 СК України та роз`яснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становища дитини; стан здоров`я та матеріальне становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з вимогами ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Суд також враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для розвитку дитини, а отже тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку, матір.

Посилання відповідачки на те, що неповнолітній ОСОБА_4 проживає з батьком тимчасово і виключно у зв`язку з тим, що батько не повертає дитину, не знайшли своє підтвердження, доказів зазначеного матеріали справи не містять, до відзиву доказів, на підтвердження викладеного відповідачкою, не надано.

З огляду на те, що відповідачка є матір`ю дитини, що вона є особою працездатного віку, а також враховуючи вік дитини, та беручи до уваги щоденну потребу у забезпеченні дитини необхідним харчуванням і предметами вжитку, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 всіх доходів відповідачки щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Такий розмір аліментів не є надмірним та є об`єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та принципу рівності батьків в утриманні дітей, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України.

При цьому суд зауважує, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Щодо вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача грошові кошти в розмірі 174 421,75 грн. як безпідставно набутих аліментів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Як встановлено судом, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2015 у справі №308/12089/14-ц з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.09.2014 і до його повноліття.

Відповідачка 08.04.2015 звернулась до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження та пред`явила до виконання виконавчий лист від 24.03.2015. Державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Созанською М.Г. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №47194506 від 15.04.2015.

15.09.2015 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було скасовано заочне рішення від 28.01.2015.

02.10.2015 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі 1 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01.10.2015 і до його повноліття.

В матеріалах справи містяться копії заяв відповідачки до Ужгородського районного відділу ДВС:

- від 03.04.2018, в якій зазначено, що ОСОБА_1 не має заборгованості по сплаті аліментів станом на 03.04.2018;

- від 01.06.2020, в якій зазначено, що станом на 01.06.2020 боржником повністю погашено заборгованість зі сплати аліментів та сплачено відповідні штрафи, що виникли через несплату аліментів;

-вх. дата органу ДВС від 01.09.2020, в якій відповідачка просила повернути виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1 без подальшого виконання. Претензій по сплаті аліментів до ОСОБА_1 не мала.

03.09.2020 постановою заступника начальника Ужгородського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Созанською М.Г. виконавчий лист №308/12089/4-ц, виданий 24.03.2015 повернуто стягувачу.

Відповідно до копії розрахунку заборгованості по аліментам від 01.09.2020 №47194506/20 станом на 01.09.2020 заборгованість по сплаті аліментів становила 00,00 грн.

Як вбачається з поданого розрахунку, розрахунок формувався на підставі рішення Ужгородського міськрайсуду №308/12089/14-ц, згідно якого гр. ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, починаючи з 19.09.2014 і до його повноліття.

Отже суд встановив, що органом ДВС дійсно було відкрито виконавче провадження №47194506 з виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду №308/12089/14-ц від 28.01.2015, яке в подальшому було скасоване ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.09.2015 та розмір аліментів нараховувався відповідно до скасованого рішення.

Проте суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що державним виконавцем в примусовому порядку проводилось стягнення аліментів на підставі виконавчого листа від 24.03.2015. При цьому представник позивача у позовній заяві зазначала, що позивачем добровільно перераховувались аліменти на рахунок відповідачки, а не на рахунок відповідної державної виконавчої служби.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Відповідно до частин першої, другої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України).

Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному, заочному, за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.

У цій справі відповідач отримав грошові кошти за рішенням суду, в порядку його примусового виконання.

Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3877/19 (провадження № 61-826св22).

Також суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 445 ЦПК України у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових відносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки коштів в розмірі 174 421,75 грн. як безпідставно набутих аліментів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Таким чином, з врахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідачки також слід стягнути на користь держави судовий збір у встановленому законодавством розмірі, який діяв на момент подачі позову до суду, а саме 1211,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 141, 150, 160, 161 СК України, ст.ст. 2, 5, 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та стягнення аліментів на утримання сина задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Представник позивача: адвокат Овсепян Кристина Адіківна, що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №21/891 від 18.03.2013, виданого КДКА Закарпатської області на підставі рішення №90 від 28.02.2013 та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АО №1126943 від 10.05.2024;

Відповідач: ОСОБА_10 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородський відділ державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місцезнаходження: 88004, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Шандора Петефі, 14.

Суддя І.О. Шепетко