Справа №461/8629/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2025 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рожко Ю.С.,

представника відповідача Гордієнко О.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 ,

відповідача Стасин С.С.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ),

представник позивача ? адвокат Брона Мар`яна Василівна

(79054, м. Львів, вул. Кульчицької, 15/46; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

до

ОСОБА_3

( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ),

ОСОБА_1

( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору -

приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу -

Коцюруба Лариса Ярославівна

(79009, м. Львів, вул. Липинського, 3/105)

ОСОБА_4

( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 )

про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

встановив:

I. Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Брона М.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Л.Я. про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Відповідно до прохальної частини заяви, позивач просить суд:

1) визнати квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., належну на праві власності ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

2) визнати за ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на частку квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідно до актового запису № 5738. У день смерті останнього відкрилася спадщина на все належне йому майно. За життя, померлий 22.05.2023 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюрубою Л.Я. за реєстровим №1084, яким усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на випадок його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів своїй доньці ОСОБА_2 .

27.09.2023 ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Коцюруби Л.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 № 48/2023, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 74136425 від 28.09.2023. З довідки про коло спадкоємців № 69/02-14, виданої приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я. 27.09.2023 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька ОСОБА_5 .

Під час встановлення складу спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , позивачці стало відомо про наявність рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2023 у справі №461/3341/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, згідно якого позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , починаючи з 1994 року і по даний час; визнано об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 таке майно: нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташоване на першому поверсі будинку АДРЕСА_7 ; обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; транспортний засіб марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. НОМЕР_6 , номер шасі № НОМЕР_7 . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_7 ; 1/2 частини обладнання (станки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. НОМЕР_6 , номер шасі № НОМЕР_7 . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнано за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_7 ; 1/2 частини обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. НОМЕР_6 , номер шасі № НОМЕР_7 .

Вказане судове рішення набрало законної сили 15.05.2023.

Позивач зазначає, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №348979238 від 03.10.2023, їй стало відомо, що 19.07.2005 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701 від 14.07.2005.

ОСОБА_2 зауважує, що хоч даний об`єкт нерухомого майна не був предметом розгляду у судовій справі № 461/3341/22, однак враховуючи той факт, що він був придбаний ОСОБА_3 за час її спільного проживання з ОСОБА_5 , її батько набув право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 , оскільки така відноситься до спільного майна подружжя.

У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що частка ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_5 загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., становила 1/2, відтак позивач, як спадкоємиця, за заповітом після смерті спадкодавця, набула право власності на таку.

Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову у якій остання просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення квартири АДРЕСА_5 до набрання рішення законної сили у справі щодо даного спору.

Обґрунтовуючи подану заяву, представник позивача вказувала на те, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу - Коцюруба Лариса Ярославівна про визнання майна, а саме квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі 3,0 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . З метою забезпечення реального виконання рішення суду у даній справі, у випадку задоволення позовних вимог, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 є одноосібним власником спірної квартири, внаслідок чого може її безперешкодно відчужити, вважала необхідним накласти арешт на даний об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Зобов`язано приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу - Коцюрубу Ларису Ярославівну, подати до Галицького районного суду міста Львова, належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи №48/2023, заведеної після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні заяви про забезпечення позову адвоката Брони М. В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.

14.11.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву та клопотання про допит ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у якості свідків. Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні таких у повному обсязі. Вказує, що дійсно проживала зі ОСОБА_5 у цивільному шлюбі з грудня 1994. Разом із чоловіком проживала у його квартирі, яку облаштовували та покращували умови проживання. Пояснює, що разом працювали і вели спільне господарство. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу було встановлено рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2023 у справі № 461/3341/22, а також частково поділено спільно нажите майно, а саме нежитлове приміщення майстерні по виготовленню ключів на першому поверсі будинку АДРЕСА_7 та придбане подружжям обладнання майстерні і автомобіль 2007 року випуску. Зауважує, що на даний час спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є його донька, тобто позивач, та вона, як вдова, яка була на утриманні спадкодавця оскільки, станом на час його смерті була пенсійного віку. Стверджує, що квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м кв не є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана за особисті кошти відповідача, які отримані від продажу власної квартири, яка була у особистій власності ОСОБА_3 ще до спільного проживання із померлим ОСОБА_5 , що підтверджується Договорами купівлі продажу від 04.07.2005 та 14.07.2005.

17.11.2023 адвокатом Броною М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подано відповідь на відзив. Представник позивача стверджує, що відповідачем подано відзив з пропуском строку встановленого ухвалою суду про відкриття провадження від 12.10.2023, який сплив 09.11.2023. Водночас, вказує, що твердження відповідача щодо спільного проживання зі спадкоємцем з грудня 1994 є абсурдними, оскільки рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.01.2023 у справі №461/3341/22 чітко встановлено починаючи з 1994 року і по даний час (тобто момент ухвалення рішення). Вважає, що твердження ОСОБА_3 про те, що спірна квартира АДРЕСА_5 придбана на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701 від 14.07.2005 є її особистою власністю, оскільки придбана за її особисті кошти, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підтверджені жодними належними і допустимими доказами в розумінні цивільного процесуального закону. Стверджує, що з долученої відповідачкою до відзиву на позовну заяву копії свідоцтва про право власності на житло від 10.09.1993, квартира АДРЕСА_8 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

27.04.1994 ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , яка діяла в інтересах свого неповнолітнього сина - ОСОБА_10 , 1992 р.н., уклали з ОСОБА_12 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 за ціною у 50000000,00 крб. Враховуючи, що вищезазначена квартира належала на праві власності чотирьом співвласникам, виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, ціни у договорі купівлі-продажу квартири, ОСОБА_3 отримала від зазначеного продажу 12500000,00 крб за вартість належної їй частки у такій квартирі. 04.05.1994, тобто вже за час спільного проживання з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_9 , на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Згідно п. 2 даного Договору, продаж було вчинено за 30 000 000 крб, що більш ніж у двічі перевищувало розмір коштів, отриманих ОСОБА_3 від продажу своєї частки у квартирі АДРЕСА_8 , якщо навіть припустити ту обставину, що кошти отримані від продажу квартири на АДРЕСА_10 ОСОБА_3 витратила саме на купівлю квартири АДРЕСА_9 . Також, ОСОБА_3 не наводить жодних доказів на підтвердження того факту, що станом на день укладення договору купівлі-продажу - 04.05.1994 року вона мала відповідну суму коштів, за яку могла придбати вищезазначену квартиру і які б могли вважатись її особистими коштами. 04.07.2005 ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_16 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефіром О.Г. за реєстровим № 2404. Згідно п. 2 даного Договору продаж зазначеної квартири вчинено за 14 000,00 грн. У пункті 9 Договору вказано, що нотаріусом було роз`яснено сторонам правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, однак, всупереч вимогам закону і умовам договору, ОСОБА_3 долучила до відзиву на позовну заяву власноручно написану нею розписку від 04.07.2005 року ОСОБА_16 про те, що така розписка нею дається покупцю ОСОБА_16 , у зв`язку з тим, що у договорі купівлі-продажу її квартири від 04.07.2005 вказана ціна не відповідає договірній ринковій ціні, за яку було здійснено її продаж, та зазначено, що вона отримала від ОСОБА_16 суму, погоджену ними, у розмірі 139 000,00 грн.

Пояснює, що позивачем ставиться під сумнів дата виготовлення такої розписки, оскільки долучена до відзиву її копія засвідчена підписом ОСОБА_3 , яка дає підстави стверджувати, що у відповідачки мав би зберігатись оригінал, що є правдоподібним лише у тому випадку, якщо така розписка писалась ОСОБА_3 у двох примірниках, оскільки видавалась вона ОСОБА_16 . Вважає, що все майно, яке було придбане ОСОБА_3 та ОСОБА_5 протягом періоду з 1994 до дня смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_3 , вважається їх спільним майном.

20.11.2023 адвокат Брона М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду із клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача. Вказує, що їй стало відомо, що 03.11.2023 ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_4 , посвідчений П`ятою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області за реєстровим №3-1319, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.11.2023, номер запису про право власності: 52397475, а 06.11.2023 ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений П`ятою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області за реєстровим №3-1338, зі ОСОБА_1 . Окрім того, представник позивача просить залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 .

Також, адвокат Брона М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог. Остання просить викласти позовні вимоги у новій редакції, а саме: визнати квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м кв, до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., належну на праві власності ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; визнати за ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності на частку квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) частку квартири АДРЕСА_5 .

20.11.2023 адвокат Брона М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду із заявою у якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м кв., житловою площею 21,4 м.кв. до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 . РНОКПП НОМЕР_3 ), до набрання рішенням у даній справі законної сили.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.11.2023, заяву адвоката Брони Мар`яни Василівни про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв. до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 . РНОКПП НОМЕР_3 ). В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Протокольною ухвалою суду від 23.11.2023 залучено до участі у справі в якості співвідповідача ? ОСОБА_1 та у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 .

12.12.2023 від ОСОБА_3 до суду надійшли письмові заперечення. Не погоджуючись з доводами представника позивача, відповідач пояснює, що 24.05.1994 вона купила квартиру АДРЕСА_12 , загальною площею 39,7 м.кв. Ця квартира куплена в шлюбі з ОСОБА_8 . 04.07.2005 ОСОБА_3 продала свою власну квартиру АДРЕСА_12 , загальною площею 39,7 м.кв. ОСОБА_5 заперечень щодо дій з продажу та придбання квартири не мав, оскільки це була квартира придбана нею до часу спільного проживання з останнім та в період коли відповідач перебувала в офіційному шлюбі з першим чоловіком. Стверджує, що спірна квартира не є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана за її особисті кошти виручені від продажу власної квартири, яка була у власності останньої ще до спільного проживання з ОСОБА_5 та була майном подружжя з попереднім чоловіком, оскільки була набута в період шлюбу з ОСОБА_8 .

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.01.2024, зобов`язано П`яту львівської державної нотаріальної контори подати до Галицького районного суду міста Львова належним чином засвідчені копії договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори - Кіріловою Т.М. за реєстровим № 3-1319 від 03.11.2023 та копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори - Кіріловою Т.М. за реєстровим № 3-1338 від 06.11.2023.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.05.2024 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

17.09.2024 адвокатом Гордієнко О.Ю., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подано до суду письмове заперечення на усне пояснення позивача у судовому засіданні. Адвокат стверджує, що матеріалами справи і показами свідків підтверджується, що саме за кошти виручені від продажу квартири АДРЕСА_9 , яка згідно чинного законодавства не була спільною власністю подружжя з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 31,9 м.кв., що, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, є особистою приватною власністю дружини.

20.09.2024 адвокатом Броною М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подано письмові заперечення. Представник позивача вказує, що ОСОБА_3 зазначає, що після продажу квартири АДРЕСА_8 27.04.1994, її донька ОСОБА_9 , яка була співвласницею зазначеної квартири передала кошти, виручені за продаж своєї частки та частки квартири належної її малолітньому сину, для того щоб ОСОБА_3 могла придбати квартиру для власного користування меншої площі. Дану обставину відповідачка підтверджує копією заяви ОСОБА_9 , посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Костишин Б.Т за реєстровим № 332. Представник позивача вважає, що дана заява не є належним та допустимим доказом, оскільки посвідчуючи заяву особи, нотаріус не підтверджує правдивість змісту такої, а лише підтверджує особу, яка її підписала. Окрім того, зауважує, що відповідач неодноразово у своїх поясненнях зазначала, що у 1994 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , а до ОСОБА_5 переїхала лише у грудні 1994. У той же час у 2022 саме ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила встановити факт її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 1994.

29.10.2024, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», адвокат Гордієнко О.Ю., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , звернулась до суду з письмовим узагальненням поданих відповідачем письмових заперечень. Представник відповідача вкотре наголошує, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_3 , та була придбане нею за власні кошти. Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

19.11.2024 від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення. Остання стверджує, що квартира по АДРЕСА_13 належала ОСОБА_3 на праві особистої власності ще до спільного проживання з ОСОБА_5 . Останній до спільного проживання з ОСОБА_3 мав стосунки з іншою співмешканкою без шлюбу, не мав особистого майна, проживав спочатку у квартирі співмешканки по АДРЕСА_14 , а потім у квартирі своїх батьків по АДРЕСА_15 , працював у приватному підприємстві по виготовленню нагробних знаків (ливарник). З 1992 взяв в оренду приміщення у ЖЕКу для ремонту квартирних замків. ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_5 та його сім`єю з кінця 1994 у квартирі, яка належала на праві спільної сумісної власності йому і його батькам. Разом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 організували бізнес по виготовленню ключів, про що свідчить нотаріальна заява ОСОБА_5 , а також вони разом працювали за адресою АДРЕСА_7 і проживали за адресою АДРЕСА_15 . ОСОБА_3 до сьогодні проводить трудову діяльність за адресою: АДРЕСА_7 , має реєстрацію підприємця та сплачує податки до бюджету. Майно (включаючи сейф), яке було придбано для бізнесу по АДРЕСА_7 , є спільним майном про що є рішення Галицького суду № 461/3341/22 від 11.01.23, а отже меблі, обладнання та інше є теж спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . ОСОБА_1 вказує, що до 2000 року разом з сином проживали у квартирі по АДРЕСА_13 , яка була власністю ОСОБА_3 . За гроші отриманні від продажу вказаної квартири ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_5 , отже, така є її особистою приватною власністю.

У судове засідання представник позивача - адвокат Брона М. В. не з`явилась, в процесі дослідження обставин справи доводи наведені у позовній та інших заявах поданих нею суду підтримала. Водночас, представник подала до суду промову у судових дебатах, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачі та представник відповідача у судовому засіданні, кожен окремо, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлялися у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Окрім того, у матеріалах справи наявні заяви третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Коцюруби Лариси Ярославівни, ОСОБА_4 про здійснення розгляду справи у їх відсутності.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, у тому числі під час підготовчого провадження у справі, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи судом встановлено, що 11.01.2023, за результатами розгляду судової справи № 461/3341/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, Галицьким районним судом було ухвалено рішення. Згідно резолютивної частини означеного рішення, позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено, встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , починаючи з 1994 року і по даний час. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 таке майно: нежитлове приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташоване на першому поверсі будинку АДРЕСА_7 ; обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; транспортний засіб марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. НОМЕР_6 , номер шасі № НОМЕР_7 . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_7 ; 1/2 частини обладнання (станки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. НОМЕР_6 , номер шасі № НОМЕР_7 . У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнано за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частки нежитлового приміщення загальною площею 36,2 кв.м, розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_7 ; 1/2 частини обладнання (станки та заготовки) для виготовлення ключів; 1/2 частки транспортного засобу марки «Skoda», модель «Roomster Style», рік випуску - 2007, р.н. НОМЕР_6 , номер шасі № НОМЕР_7 .Вказане судове рішення набрало законної сили 15.05.2023.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу починаючи з 1994 і на момент ухвалення вищевказаного судового рішення є встановленою обставиною та не підлягає повторному доведенню. Окрім того, вказаним судовим рішенням було встановлено об`єкти права спільної сумісної власності та здійснено їх поділ.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_5 . У день смерті останнього відкрилась спадщина на все належне йому майно.

22.05.2023 ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюрубою Л.Я. за реєстровим № 1084, згідно тексту якого усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на випадок його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів своїй доньці - ОСОБА_2 .

27.09.2023 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Коцюруби Л.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 № 48/2023, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 74136425 від 28.09.2023 року.

З довідки про коло спадкоємців № 69/02-14, виданої приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я. 27.09.2023 року, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька ОСОБА_5 .

Позивач стверджує, що 14.07.2005 ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_17 та ОСОБА_18 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701.

Таким чином, за твердженням ОСОБА_2 , оскільки така була придбана ОСОБА_3 під час її проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , то таке нерухоме майно вважається їх спільним майном.

Однак, 30.10.2023 приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Л.Я. листом № 02-14/65 повідомила позивача, що квартира АДРЕСА_16 не може бути включена до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки нею не було подано документів, які підтверджують, що така квартира була спільним майном осіб, а саме власниці ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Внаслідок наведеного, нотаріус повідомила, що не зможе видати свідоцтво про право на спадщину на частку у такій квартирі по спливу шести місяців з часу відкриття спадщини.

У свою чергу, ОСОБА_3 стверджує, що квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв. не є спільним майном подружжя, оскільки вона придбана за її особисті кошти, які отримані від продажу власної квартири, яка була у особистій власності ОСОБА_3 ще до спільного проживання із померлим ОСОБА_5 .

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17-ц.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з подружжя незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Спростувати презумпцію рівності часток може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України).

З поданих відповідачем суду доказів, які досліджені судом безпосередньо, встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 . Шлюб між останніми було розірвано 21.03.1995, що вбачається з наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_8 .

Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 13.12.1990 було видано ордер на жиле приміщення ГО №008985 на квартиру АДРЕСА_8 членам сім`ї, а саме: ОСОБА_3 (осн.), ОСОБА_11 (дочка), ОСОБА_8 (чоловік). 10.09.1993 вказані вище особи отримали свідоцтво про право власності на дану квартиру.

27.04.1994, відповідно до договору купівлі - продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 2764, квартиру АДРЕСА_8 було продано її співвласниками.

04.05.1994 ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_12 , загальною площею 39,7 м.кв. (Договір купівлі-продажу від 04.05.1994, зареєстровано в реєстрі за №4397).

04.07.2005 ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_12 , загальною площею 39,7 м.кв. (Договір купівлі-продажу від 04.07.2005, зареєстрований у реєстрі за №2402).

Згідно угоди про надання завдатку від 30.06.2005 за квартиру АДРЕСА_9 , площею 39,7 кв.м., яка укладена за участю трьох осіб серед яких ріелтор ОСОБА_21, суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа, вартість продажу квартири складала 139000, 00 грн, що еквівалентно 27800, 00 доларів США.

З угоди про намір та завдаток від 30.06.2005, яка укладена за участю ФОП ОСОБА_19 , вартість квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 кв.м., на момент її продажу становила 133000,00 грн, що еквівалентно 26500,00 доларів США.

З наведених доказів слідує, що вказані вище договори укладалися протягом одного місяця, що об`єктивно свідчить про намір ОСОБА_3 за гроші отриманні від продажу квартири АДРЕСА_9 , площею 39,7 кв.м., здійснити купівлю квартири АДРЕСА_5 .

Під час судового розгляду було допитано в якості свідка співвідповідача ОСОБА_1 . Остання повідомила суду, що є донькою ОСОБА_3 . Вказала, що квартира по АДРЕСА_13 належала ОСОБА_3 на праві особистої власності ще до спільного проживання з ОСОБА_5 . Саме за гроші одержані від її продажу ОСОБА_3 придбала спірну квартиру АДРЕСА_5 . Вказала, що була присутня під час укладення договору купівлі-продажу та вказала, що кошти після продажу квартири на АДРЕСА_17 ОСОБА_3 зберігала у сейфі майстерні, що належала ОСОБА_5 та її матері. Також, повідомила, що покійний ОСОБА_5 та її матір почали вести спільне господарство орієнтовно з грудня 1994.

Допитані у якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, повідомили про обізнаність щодо продажу відповідачем квартири АДРЕСА_9 та придбання останньою за кошти одержані від її продажу квартири АДРЕСА_5 .

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу - Коцюруба Л.Я. в судовому засіданні повідомила суду, що 02.10.2023 надійшла заява ОСОБА_3 у якій остання повідомила про смерть ОСОБА_5 , а також про те, що вона є спадкоємицею обов`язкової частки. Вказала, що вона посвідчувала заповіт ОСОБА_5 . На момент складання заповіту у реєстрі були відсутні дані про шлюб покійного, також останній не повідомляв про наявність дружини. Після складання заповіту його примірник було вручено ОСОБА_5 наручно. Свідоцтво про право на спадщину на частку у спірній квартирі нею не видавалося позивачу через наявність судового спору.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить висновку, що ОСОБА_3 було доведено, що спірна квартира АДРЕСА_5 є її особистою приватною власністю та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, надаючи оцінку твердженням та запереченням адвоката Брони М.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , суд враховує таке.

Як стверджує представник позивача, 04.05.1994, тобто вже за час спільного проживання з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_9 на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Згідно п. 2 даного договору, продаж було вчинено за 30000000 крб, що як стверджує адвокат Брона М.В., більше ніж у двічі перевищувало розмір коштів, отриманих ОСОБА_3 від продажу своєї частки у квартирі АДРЕСА_8 . Представник позивача зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази того факту, що кошти отримані від продажу квартири на АДРЕСА_10 , ОСОБА_3 витратила саме на купівлю квартири АДРЕСА_9 . Також, ОСОБА_3 не наводить жодних доказів на підтвердження того факту, що станом на день укладення договору купівлі-продажу - 04.05.1994 вона мала відповідну суму коштів, за яку могла придбати згадану квартиру і які б могли вважатися її особистими коштами.

Судом такі твердження відхиляються з огляду на те, що квартира АДРЕСА_9 була набута у власність ОСОБА_3 до 01 січня 2004, тобто до набрання чинності СК України, в результаті відповідних правочинів приватизації, купівлі-продажу належної їй нерухомості, за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому відповідач фактично була її єдиним власником.

Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Твердження представника позивача про те, що заява ОСОБА_9 від 15.08.2024 не може бути допустимим доказом на підтвердження факту передачі належної їй частки коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_3 , оскільки відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами на території України, посвідчуючи заяву особи нотаріус не підтверджує правдивість змісту такої, а лише підтверджує особу, яка її підписала, тобто посвідчує справжність підпису особи, ОСОБА_9 , а також доводи, що у договорі купівлі-продажу від 14.07.2005 квартири АДРЕСА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір О.Г. за реєстровим № 2701, відсутній пункт, у якому б зазначалось, що така квартира була придбана за особисті кошті ОСОБА_3 , судом відхиляються, оскільки такі факти не входять до предмету доказування у даній справі.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Окрім того, з тексту судового рішення Галицького районного суду м. Львів від 11.01.2023, ухваленого за результатами розгляду судової справи № 461/3341/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, вбачається, що ОСОБА_20 в ході підготовчого провадження справи звернувся в суд із заявою від 11.01.2023 про визнання позовних вимог. Судом було встановлено, що подана відповідачем заява про визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, під час судового процесу покійний ОСОБА_5 не заявляв свого права на частину спірної квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 31,9 м.кв., житловою площею 21,4 м.кв., до якої належить комора в підвалі - 3,0 кв.м., належну на праві власності ОСОБА_3 , та погодився з переліком майна, яке є спільною сумісною власністю.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач ? ОСОБА_2

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ),

представник позивача ? адвокат Брона Мар`яна Василівна

(79054, м. Львів, вул. Кульчицької, 15/46; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

відповідач ? ОСОБА_3

( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ),

відповідач ? ОСОБА_1

( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору -

приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу -

Коцюруба Лариса Ярославівна

(79009, м. Львів, вул. Липинського, 3/105)

ОСОБА_4

( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 )

Повний текст рішення складено 10 березня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький