Справа № 509/778/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Кочко В.К.,

при секретарі Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в с-щі Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина.

У позовній заяві зазначено, що шлюб між позивачем та відповідачкою було укладено 14 лютого 2009 року, проте з початку 2022 року вони припинили спільне проживання. Внаслідок припинення сімейних відносин відповідачка виїхала за кордон та з того часу не бере участі у вихованні дитини.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.01.2025 року по справі №509/6332/24 шлюб між сторонами було розірвано. З того часу дитина фактично проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом, складеним представником місцевої ради, а також іншими документами, які містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що відповідачка виїхала за кордон учервні 2022 року та з того часу мешкає за кордоном, іноді на незначний термін приїжджаючи на Україну, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби України за №19-89798/18/24-Вих від 27.12.2024 року. За місцем проживання батька дитина має належні умови для проживання, навчання та розвитку. Позивач самостійно забезпечує дитину всім необхідним, сплачує навчання, займається питаннями лікування та догляду.

Тому позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання сина та мешкання його разом з батьком.

Встановлення вказаного факту необхідне для захисту прав та інтересів дитини, щодо забезпечення прав дитини на належні умови проживання під час навчання, що, у свою чергу, дозволить їй повноцінно реалізувати свої освітні можливості та через військову агресію російської федерації на території України, для здійснення заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, безперешкодного переміщення з дитиною по країні та за її межі, можливу зміну місця мешкання та розвитку в безпечних умовах, а також щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом з ними.

Позивач у судове засідання не з`явився, представник позивача надав суду заяву, що позов підтримує, просить його задовольнити, слухати справу за відсутності позивача та його представника.

Відповідач у судове засідання не з`явився 28.02.2025 року надав до суду заяву, у якій зазначив про визнання позову та розгляд справи за її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами було укладено 14 лютого 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 14 лютого 2009 року виданого Прилиманською сільською радою Овідіопольського району Одеської області. Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.01.2025 року по справі №509/6332/24 шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 23.06.2009 року, виданого Прилиманською сільською радою Овідіопольського району Одеської області.

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання виданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Проте фактично з початку 2022 року вона постійно проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом від21.10.2024 року, складеним депутатом Авангардівської селищної ради Поповичем С.В. та на утриманні батька, що підтверджується: Договором № 31-4С/24 від 29.05.2024 року, укладеним між ФОП ОСОБА_4 та саме батьком ОСОБА_1 , як законним представником сина, щодо навчання дитини за авторизованою навчальною програмою; договором № 31-4С/24 від 29.05.2024 року, укладеним між ПП «Одеський корпоративний комп`ютерний коледж» та батьком дитини, щодо навчання за контрактною формою навчання, платіжними квитанціями про оплату навчання, що підтверджують самостійне фінансування позивачем освітнього процесу дитини.

Також дані обставини підтверджуються довідкою № 2346 від 02.09.2024 року, виданою ВСП «Одеський фаховий коледж комп`ютерних технологій Одеського державного екологічного університету», яка підтверджує, що дитина є студентом 1 курсу денної бюджетної форми навчання та довідкою № 103/24 від 26.09.2024 року, виданою Одеським корпоративним комп`ютерним коледжем, яка засвідчує зарахування дитини на контрактну денну форму навчання відповідно до наказу № 02-З/24 від 30.08.2024 року.

Відповідачка, починаючи з початку 2022 року, не проживає з дитиною та з червня 2022 року основний час перебуває за кордоном приїжджаючи на Україну на незначний час, що підтверджується відповіддю Адміністрації Державної прикордонної служби України № 19-89798/18/24-Вих від 27.12.2024 року, відповідно до якої відповідачка неодноразово перетинала державний кордон з червня 2022 року.

Відповідачка жодним чином не бере участі у вихованні дитини, не забезпечує її матеріально та не спілкується з нею.

Суд встановив, що наявність реєстрації дитини за адресою : АДРЕСА_2 , створює суттєві перешкоди для її поселення в гуртожитокпри Одеському корпоративному комп`ютерному коледжі. Відповідно до відповіді №402 від 02.12.2024 року Одеського фахавого коледжу комп`ютерних технологій зазначено, що місця у гуртожитку надаються лише особам, які проживають за межами міста Одеса, а оскільки ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,, його поселення наразі неможливе.

Таким чином, встановлення факту спільного проживання дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_1 має юридичне значення для належної реалізації прав дитини на освіту. Суд вважає, що фактичне проживання дитини разом із позивачем необхідно офіційно закріпити, що сприятиме її навчанню та усуне перешкоди для отримання місця в гуртожитку, оскільки щоденні поїздки можуть негативно вплинути на успішність та загальний стан здоров`я дитини.

Відповідно до положень ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із статтею 141 СК мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який належним чином дбає про виховання та умови проживання дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, а також роз`яснень Верховного Суду «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 зробила наступні правові висновки:

абз.85 Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

абз.87 Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

абз.90 З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

абз. 91. Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, у даній справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі іншого з батьків дитини у вихованні та матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та/або ухилення від участі у цьому, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Судом встановлено, що син сторін ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 перебуває на повному фінансовому забезпеченні батька, що відповідачем визнано та підтверджується матеріалами справи.

Встановлення вказаного факту необхідне для захисту прав та інтересів дитини, забезпечення її прав на належні умови проживання під час навчання, що дозволить їй повноцінно реалізувати свої освітні можливості. Крім того, це необхідно для здійснення заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, безперешкодного переміщення з дитиною по країні та за її межі, можливої зміни місця мешкання та розвитку в безпечних умовах, а також щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом із ними.

Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не суперечить законодавству і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб та має для позивача юридичне значення.

Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи позовна вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_3 позивачем підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити факт знаходження на самостійному виховані та на утриманні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) його сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) та мешкання останнього разом з його батьком - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Одеського апеляційного суду.

Суддя: Кочко В.К.