справа № 492/87/25
Провадження № 2/492/475/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області в складі:

Головуючого судді Череватої В.І.

за участю секретаря Деде К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Арцизі в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України, третя особа - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування шкоди, -

Представник позивача адвокат Князь І.І.,

Представник відповідача Райнова В.Л.,

Представник третьої особи Гуртова К.В.

ВСТАНОВИВ:

17.01.2025 р. позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Князь І.І. звернувся до Арцизького районного суду Одеської області з позовом та просить ухвалити рішення, яким стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) завдану майнову шкоду у розмірі 15 000 гривень 00 копійок; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень 00 копійок та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати у справі, посилаючись на те, що на підставі рішення Арцизького районного суду Одеської області від 12.03.2013 року у справі № 1502/2119/2012, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн., на кожну дитину, з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 20.08.2012 р. і до досягнення дітьми повноліття. 29.05.2013 р. державним виконавцем ВДВС Арцизького РУЮ Одеської області Корольовою І.В. відкрито виконавче провадження ВП № 38231306. За розрахунком державного виконавця від 29.05.2013 р. сума заборгованості складала 8 000,00 грн., яку боржник сплатив. При цьому, державною виконавчою службою отримано повідомлення від 09.03.2018 р. про реєстрацію місця проживання боржника: АДРЕСА_1 , вч 2800 з 17.02.2009 року. Тобто, на момент відкриття виконавчого провадження боржник вже не проживав у місті Арциз, не було зареєстровано майно у місті Арциз, тому виконавче провадження повинно було передано на виконання до іншої виконавчої служби за місцем реєстрації проживання боржника. Станом на 31.10.2018 р. заборгованість по сплаті аліментів була відсутня. Станом на 31.03.2019 р. заборгованість складала 10 052,00 грн. Постановою від 16.01.2020 р. в.о. начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби Райнової В.Л. прийнято на виконання виконавче провадження ВП № 38231306. 15.06.2021 р. в.о. начальника відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Райновою В.Л. винесено постанову про арешт коштів боржника. 29.06.2021 р. в.о. начальника відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Косенко Л.В. винесена постанова про зняття арешту з коштів. Станом на 01.06.2021 р. заборгованість по сплаті аліментів була відсутня. Станом на 13.09.2024 р. начальником відділу Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Райновою В.Л. здійснено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання дітей, сукупний розмір заборгованості визначено в сумі 50 018,00 грн. та нараховано виконавчий збір у розмірі 5 162,80 грн. В подальшому начальником відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Райновою В.Л. були винесені постанови про накладення арештів на кошти боржника; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон; тимчасового обмеження боржника у праві полювання; тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами не смертельної дії; тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; внесено відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників; винесено постанову про визначення поточного рахунку боржника у банку для здійснення видаткових операцій. ОСОБА_1 неодноразово звертався до відділу ДВС з заявами про здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. Станом на 16.01.2025 р. до Хаджибейського відділу ДВС у місті Одеса надійшли матеріали виконавчого провадження. Позивач зазначає, що кожне спілкування ОСОБА_1 з начальником Арцизького відділу державної виконавчої служби Райновою В.Л. супроводжувалося підвищеним тоном з її боку, не зрозумілих, безпідставних вимог, відсутності будь - якої компетенції щодо питань, які він їй ставив. Щодо протиправних дій з боку начальника відділу Арцизького ДВС у Болградському районі Одеської області Райнової В.Л., позивач ОСОБА_1 звертався з відповідною заявою до відділення поліції № 1 Болградського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області. Використовуючи свої владні повноваження начальник відділу Арцизького відділу державної виконавчої служби Райнова В.Л., на думку позивача, винесла неправомірні арешти, обмеження, штрафи і при надходженні скарги до суду передала виконавче провадження до іншого виконавчого відділу. В зв`язку з неправморіними діями начальника відділу ДВС Райнової В.Л., позивачу завдана майнова шкода в розмірі 15 000,00 гривень. Також позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 100 000,00 гривень, яка полягає у тому, що позивач був обмежений у правах керування автомобілем, полювання, вільного розпорядження своїм рахунком, тощо, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, позивач був змушений звертатись за правовою допомогою до адвокатата для захисту своїх прав.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Арцизького районного суду Одеської області Череватій В.І.

31.01.2025 року від представника відповідача Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просила суд у задоволенні позову відмовити, з підстав, зазначених у відзиві.

06.02.2025 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити, з підстав, зазначених у відзиві.

Ухвалою судді Арцизького районного суду Одеської області Череватої В.І. від 21 січня 2025 року, було прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України, третя особа - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування шкоди та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України, третя особа - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування шкоди та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Князь І.І., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнова В.Л. в судовому засіданні просила суд у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів заподіяння йому моральної шкоди, а також зазначила, що суд розглядав цивільну справу № 1502/2119/2012 за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Так, згідно зі статтями 137, 141 ЦПК України, склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Проте, у межах цивільної справи заяви про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, подано не було. Позивачем саме при розгляді зазначеної цивільної справи, були понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 гривень, яку він просить суд стягнути на його користь в якості завданої майнової шкоди при розгляді цивільної справи № 1502/2119/2012.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з відзивом на позов, згідно якого просив суд відмовити у задоволенні позову, з підстав, зазначених у відзиві.

Представник третьої особи - Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гуртова К.В. в судовому засіданні позов не визнала та просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Фактичні обставини справи встановлені судом.

Судом встановлено, що рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 12.03.2013 року у справі № 1502/2119/2012, стягнуті з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. на кожну дитину, з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 20.08.2012 року і до досягнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

На підставі виконавчого листа Арцизького районного суду Одеської області від 25 березня 2013 року, виданого на виконання вищевказаного судового рішення від 29 травня 2013 року, заяви стягувача ОСОБА_2 , старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області Корольова І.В. відкрила виконавче провадження ВП № 38231306.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 29 травня 2013 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 старший державний виконавець визначив сукупний розмір заборгованості в сумі 8 000,00 грн.

Як вбачається з копії розрахунку заборгованості по аліментах від 24.04.2018 року, складеного державним виконавцем Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колтуклу С.С., станом на 24.04.2018 року заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 відсутня.

Як вбачається з копії розрахунку заборгованості по аліментах від 31.10.2018 року, складеного державним виконавцем Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колтуклу С.С., станом на 31.10.2018 року заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 відсутня.

Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах від 02.04.2019 року, складеного старшим державним виконавцем Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колтуклу С.С., станом на 31.03.2019 року заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 складає 10 052,00 гривень.

Постановою державного виконавця Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Райнової В.Л. від 24.12.2019 року, у зв`язку із ліквідацією Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та утворенням Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавче провадження ВП № 38231306 передано до Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Постановою в.о. начальника відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. від 16.01.2020 року, прийнято виконавче провадження ВП № 38231306.

Постановою в.о. начальника відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. від 15.06.2021 року, накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 .

Постановою заступника начальника відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Косенко Л.В. від 29.06.2021 року, знято арешт з усіх рахунків боржника ОСОБА_1 у зв`язку зі сплатою боргу.

Згідно із квитанціями акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ОСОБА_1 сплачував одержувачу ОСОБА_2 грошові кошти, у призначенні платежу вказано: переказ на картку, аліменти по суду.

Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах від 01.07.2021 року, складеного заступником начальника Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Косенко Л.В., станом на 01.07.2021 року, заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 складає 27 421,50 гривень.

Постановою старшого державного виконавця Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григорович С.С. від 10.10.2024 року, у зв`язку із наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якого перевищує суму відповідних платежів за два роки, накладено на боржника ОСОБА_1 штраф у розмірі 15 004,69 грн.

Начальником відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Райновою В.Л. були винесені постанови про арешт майна боржника; про арешт коштів боржника; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; тимчасового обмеження боржника у праві полювання; тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами не смертельної дії; тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; внесено відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників; винесено постанову про визначення поточного рахунку боржника у банку для здійснення видаткових операцій.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 23 жовтня 2024 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 державний виконавець визначив сукупний розмір заборгованості в сумі 28 676,50 грн.

Позивач ОСОБА_1 звертався до Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявами про здійснення перерахунку заборгованості по аліментам.

Як вбачається з копії постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження від 16.12.2024 року, в розрахунок заборгованості були враховані лише платежі, які містять в призначенні «аліменти».

Відповідно до копії акту державного виконавця від 16.12.2024 року, за вказаною у виконавчому документі адресою боржника не виявлено. Зі слів сусідів встановлено, що боржник ОСОБА_1 мешкає в м. Одесі.

Постановою начальника відділу Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. від 18.12.2024 року, виконавче провадження передано до Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Як вбачається з копії повідомлення відділення поліції № 1 Болградського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області від 23.12.2024 року, заява ОСОБА_1 щодо протиправних дій з боку начальника відділу Арцизького ДВС у Болградському районі Одеської області Райнової В.Л., розглянута, та повідомлено, що під час проведення об`єктивної та всебічної перевірки на даний час не достатньо даних, які об`єктивно і достовірно свідчать про наявність складу кримінального правопорушення, підстав для внесення відомостей до ЄРДР немає. В цьому випадку відсутньо достатньо даних, які об`єктивно і достовірно свідчать про наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 24.12.2024 року, у справі № 1502/2119/2012, провадження № 4-с/492/10/24, скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено частково. Визнано неправомірними дії державного виконавця Арцизького ВДВС ПМУЮ (м. Одеса) Райнової В.Л., що полягають у неправильному визначені боргу по аліментам ОСОБА_1 у розрахунку заборгованості по аліментам від 25.11.2024 року по виконавчому провадженню № 38231306 та зобов`язано перерахувати заборгованість зі сплати аліментів, з урахуванням відомостей наданих ОСОБА_1 про перерахування коштів на карту одержувача ОСОБА_2 та з урахуванням переплат.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів завданої позивачу ОСОБА_1 майнової шкоди у розмірі 15 000,00 грн., слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України, яку позивач визначив підставою позову, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу визначені у статтях 1173, 1174 Цивільного кодексу України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 2, частини 1 статті 170 Цивільного кодексу України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено у статті 16 Цивільного кодексу України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 Цивільного кодексу України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як свідчать матеріали справи, у позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить стягнути завдану йому майнову шкоду у розмірі 15 000,00 грн. Такою майновою шкодою позивач вважає понесені ним витрати на правову допомогу, надану TOB «Центр правової допомоги» на підставі договору № 30112405 від 30.11.2024 року, у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій начальника Арцизького ВДВС Райнової В.Л. у виконавчому провадженні № 38231306 (справа № 1502/2119/2012, провадження № 4-с/492/10/24).

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем ОСОБА_1 з TOB «Центр правової допомоги» 30 листопада 2024 року було укладено договір № 30112405 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 30 листопада 2024 року, за умовами якого TOB «Центр правової допомоги» зобов`язався надати позивачу правову допомогу у вигляді представництва адвоката у виконавчому провадженні, подання скарги до суду та Мінюсту на дії державного виконавця, розмір оплати за надання правової допомоги склав 15 000,00 грн. Також 30 листопада 2024 року позивачем було укладено з адвокатом Князь І.І. договір № 30112405, за умовами якого адвокат прийняв доручення та взяв на себе зобов`язання надати позивачу правову допомогу щодо складання процесуальних документів, а також представництва та захисту його інтересів в суді першої інстанції, органах Мінюсту.

Згідно з квитанцією від 07 грудня 2024 року позивачем було сплачено TOB «Центр правової допомоги» 15 000,00 грн за надання юридичних послуг за договором № 30112405, і позивачем понесені зазначені витрати саме при розгляді судом цивільної справи № 1502/2119/2012 за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Разом з тим, правову допомогу позивачеві у цивільній справі надавала адвокат Князь І.І., а не TOB «Центр правової допомоги», що підтверджується скаргою ОСОБА_1 від 19.12.2024 року, поданою представником позивача адвокатом Князь І.І., її клопотанням про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, а також ухвали Арцизького районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року у цивільній справі № 1502/2119/2012, провадження № 4-с/492/10/24, з якої вбачається, що у судовому засіданні приймала участь представник скаржника адвокат Князь І.І.

Жодних відомостей про надання правової допомоги скаржнику у справі № 1502/2119/2012, TOB «Центр правової допомоги» такої як складання процесуальних документів, представництва інтересів позивача уповноваженою особою TOB «Центр правової допомоги» до позовної заяви не додано.

У позовній заяві позивач зазначає, що такі витрати на правову допомогу є майновою шкодою, грошовий вираз якої є збитками (реальними збитками або упущеною вигодою).

Отже, за змістом позовної заяви позивач ототожнює розмір майнової шкоди із витратами на оплату правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 30.11.2024 року, укладеним між позивачем та ТОВ «Центр правової допомоги», за надання послуг якого позивач перерахував плату згідно з квитанцією від 07.12.2024 року у сумі 15 000,00 гривень.

Однак, за правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах і можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством, не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку, аналогічна правова позиція Верховним Судом, викладена у постанові від 19.09.2019 р. у справі № 925/245/19.

Стягнення судових витрат, пов`язаних із розглядом цивільної справи № 1502/2119/2012, передбачено Цивільним процесуальним Кодексом України, і плата за юридичні послуги належить до судових витрат, пов`язаних із розглядом саме цієї справи. Таким чином, позивачем понесені витрати саме при розгляді судом цивільної справи № 1502/2119/2012.

Отже, підстави для стягнення витрат, понесених позивачем на оплату правової допомоги в даній цивільній справі, відповідно до статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України, відсутні.

Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката, не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень ЦК України, вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

На європейську практику звернув увагу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/12945/19.

За змістом частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина 3 статті 27 цього Закону).

У статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Водночас, згідно з процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу, тощо.

Водночас згідно з процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу, тощо.

Так, як свідчать матеріали справи та встановлено судом, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів, сплачених ним за послуги адвоката згідно з договором про надання правової допомоги у зв`язку із розглядом цивільної справи № 1502/2119/2012.

Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат пов`язаних із розглядом справи.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу.

Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 р. у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 р. у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 р. у справі № 6-15773св09, від 31.01.2024 року у справі № 317/1598/22.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 р. у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц за провадженням № 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц за провадженням № 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18 за провадженням № 14-191 цс 19).

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги в цивільній справі у порядку цивільного судочинства, як і немає правових підстав для ототожнення витрат на правову допомогу і шкоди (збитків) у розумінні положень чинного законодавства.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 р. у справі № 925/245/19, який суди застосували під час розгляду справи № 910/12945/19.

ВС зазначив, що правова допомога та реальні збитки - не тотожні поняття.

Таким чином, враховуючи те, що витрати на правову допомогу були понесені позивачем у зв`язку з розглядом цивільної справи № 1502/2119/2012, суд вважає, що позивач повинен був порушувати питання щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду саме цивільної справи № 1502/2119/2012, оскільки ці витрати не можуть бути стягнуті шляхом подання окремого цивільного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги по цивільній справі № 1502/2119/2012, провадження № 4-с/492/10/24, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім цього, позивач просить стягнути на його користь з відповідачів моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.01.1995 р., під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем ОСОБА_1 на підтвердження завданої йому моральної шкоди надано суду довідку від 18.11.2024 року про те, що він звертався до медичної установи, з якої вбачається, що скарг від ОСОБА_1 на момент огляду немає, консультація за результатами аналізів, а захворювання ендокринної системи, не може вважатись причинно-наслідковим зв`язком з заподіянням позивачу моральної шкоди внаслідок дій начальника відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Райнової В.Л.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд бере до уваги, що позивачем не надано доказів на підтвердження вимог про те, що діями відповідачів йому було завдано моральну шкоду, яка спричинила моральні страждання, що виникли в зв`язку з винесенням начальником відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Райновою В.Л., відповідних рішень, при виконнні судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Разом з тим, надані позивачем копії постанов, винесені державним виконавцем, не можуть бути належними та допустимими доказами спричинення позивачу моральної шкоди у визначеному розмірі.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки позивачем не представлено до суду переконливих доказів щодо заподіяння моральної шкоди, наслідком чого має бути стягнення вказаної суми моральної шкоди на його відшкодування.

На підставі наведеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що спосіб захисту обраний позивачем, порушує права відповідачів, крім того заявлені вимоги спростосовуються матеріалами справи в сукупності та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги позивача в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди, також задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача понесених судових витрат, слід звернути увагу на наступне.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до частин першої - другої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачем в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у справі, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Керуючись ст. ст. 3 - 5, 7-13, 17, 43, 49, 76 - 81, 258, 259, 263 - 265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 23, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державної казначейської служби України, третя особа - Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування шкоди - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому наявного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 12.03.2025 року.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області Черевата В.І.