Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва

у складі головуючого - судді Чулуп О.С.

при секретарі - Ребрина Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить: визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що від шлюбу з відповідачем мають дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.11.2023 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Позивач вказує, що у звязку з широкомасштабною збройною агресією РФ проти України 24.02.2022 року вона, будучи вагітною з відповідачем та старшим сином змушені були евакуюватись до Німеччини де народився молодший син. Позивач вказує, що вона разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в той час як відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Посилаючись на норми ч. 1 ст. 161 СК України позивач просить визначити місце проживання дітей з нею.

Позивач надала заяву в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення в яких зазначив, що службою у справах дітей не встановлено чи відповідає найкращим інтересам дитини визначення місця її проживання з матір`ю. Крім того позивач проживає з дітьми в Німеччині як біженець, не має офіційного працевлаштування та систематичного доходу. Відповідач опікується дітьми та бере участь у їх вихованні.

Представник органу опіки та піклування надав заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджено свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_7 20 березня 2020 року зареєстрували шлюб внаслідок чого дружина змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».

Судом досліджено свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 згідно якого ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , в графі батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Судом досліджено свідоцтво про народження № НОМЕР_3 згідно якого ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Нюрнберг, Федеративна Республіка Німеччина, в графі батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно довідки № 536-174 від 28.02.2023 року виданої Генеральним консульством України в Мюнхені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України».

Судом досліджено рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 листопада 2023 року згідно якого розірвано шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 22.05.2020 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.07.2024 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Згідно листа Jobcenter від 29.02.2024 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 призначено виплати на період з 2 березня 2024 року по 28 лютого 2025 року в розмірі щомісячно в розмірі 1936,68 євро.

Згідно свідоцтва про реєстрацію управління у справах реєстрації громадян ОСОБА_12 від 06.09.2022 року ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 проживають за адресою: АДРЕСА_6 .

Судом досліджено договір найму житлового приміщення укладений між ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Строк оренди з 01.09.2022 року по 31 серпня 2025 року.

Судом досліджено висновок виконавчого комітету Миколаївської міської ради як органу опіки та піклування від 06.09.2024 року про неможливість підготовки висновку органу опіки та піклування. У вказаному висновку зазначено про те, що батько дітей ОСОБА_2 зі спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Центрального району відмовився. Фахівцями Миколаївського міського центр соціальних служб були здійснені неодноразові телефонні дзвінки ОСОБА_1 , однак вона не відповідала. Батько дітей ОСОБА_2 також не відповідав на дзвінки фахівця Центру. У зв`язку з цим з сім`єю неможливо провести відповідну роботу щодо складання оцінки потреб сім`ї. А тому і неможливо підготувати висновок органу опіки.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2024 року надано виконавчому комітету Миколаївської міської ради додатковий строк для подання висновку про доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Судом досліджено лист Миколаївського міського центру соціальних служб Миколаївської міської ради від 13.01.2025 року згідно якого повідомлено, що 02.01.2025 року фахівцем Центру зателефоновано ОСОБА_1 . Під час бесіди остання повідомила, що з 09.03.2022 року і по теперішній час проживає разом з дітьми в Німеччині, м. Нюрнберг. Зі слів позивача стало відомо, що батько дітей спілкується з ними без перешкод. У зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 в країні немає можливості здійснити оцінку потреб сім`ї. 03.01.2024 року фахівцем Центру зателефоновано ОСОБА_2 , під час бесіди з яким останній повідомив, що з дітьми спілкується без перешкод, матеріально забезпечує, зауважив, що не заперечує, щоб діти проживали разом з матір`ю. Зі слів ОСОБА_2 , між ним та матір`ю дітей ОСОБА_1 конфлікт вичерпано. У зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 в країні немає можливості здійснити оцінку потреб сім`ї.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 6, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Приписами ч.1 ст.9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, що визначено ч.1 ст.160 СК України. І тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, як визначено ч.1 ст.161СК України.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дитини, стать, вік дитини, матеріальне забезпечення батьків, їх працевлаштування та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Як встановлено судом, діти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 проживають разом з матір`ю в м. Нюрнберг, Федеративна Республіка Німеччина.

У листі Миколаївського міського центру соціальних служб Миколаївської міської ради від 13.01.2025 зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує, щоб діти проживали разом з матір`ю.

Таким чином, у відповідності до вимог ст.29 ЦК України, ст.160 СК України місце проживання дитини за згодою батьків визначено за місцем проживання матері.

Тобто сторони, як це і передбачено ч.1 ст.160 СК України, фактично, визначили місце проживання дитини з матір`ю за взаємною згодою.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене права чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини, з якою діти і так фактично проживають, і від якої батько дитини не вимагає зміни їх місця проживання.

В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Вказані обставини підлягають перевірці судом.

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 справа №369/1587/19.

Відсутність між сторонами відповідного спору, унеможливлює вирішення питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Крім того суд враховує той факт, що позивач з дітьми проживає в Німеччині, в той час як просить визначити місце проживання дітей з нею в м. Миколаєві, що унеможливлює орган опіки перевірити умови проживання останніх, оцінити потреби сім`ї та визначити з ким із батьків проживання дітей буде як найкраще забезпечувати інтереси дітей.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя